ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року	Львів	Справа № 563/1433/25 пров. № А/857/42758/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Пліша М.А.,
суддів Іщук Л.П. Обрізка І.М., 
секретаря судового засідання Хомича О.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 жовтня 2025 року (головуючий суддя Кучина Н.Г., м.Рівне) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,- 

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції, в якому просив постанову № ЕНА54319 від 08 серпня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП скасувати, а справу закрити.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 09 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено повністю.
Скасовано постанову серії №05431956 від 08 серпня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.10 ст.121 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн., винесену командиром взводу № 2 роти № 3 батальйону № 1 полку Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Загорульком А.В.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - закрито за відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.10 ст. 121 КУпАП.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції оскаржило його в апеляційному порядку, просить таке скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі зазначає, що із відеозапису з боді-камери працівника поліції (який розміщений на оптичному диску, що долучений до відзиву на позов), в темну пору доби до автомобіля, двигун якого працював, підійшов працівник поліції, в автомобілі сиділи позивач та інші особи.
Працівник поліції представився, повідомив причину зупинки транспортного засобу та запитав водія, чому він перевозить дітей на задньому сидінні без спеціальної утримуючої системи, на що водій відповів, що не встиг купити дитяче крісло.
Працівниками поліції зафіксовано, що в транспортному засобі перебували діти, які під час руху не були пристебнуті за допомогою спеціальної дитячої утримуючої системи, тому позивачу було повідомлено про відповідальність за такі дії, яка передбачена ч. 10 ст.121 КУпАП.
З приводу доводів на те, що не проводилися будь-які виміри зросту дітей, зауважує, що таке не має вирішального значення для вирішення вказаної справи, позаяк очевидним є те, що діти, яких перевозив позивач, є молодшого дошкільного віку, що відповідно вказує на те, що діти зростом менше 150 см, а відповідно їх необхідно перевозити з використанням дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки.
Відповідно до положень п. 21.11 б ПДР України забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу; на задньому сидінні мотоцикла та мопеда, крім: транспортних засобів, що здійснюють регулярні, регулярні спеціальні та нерегулярні пасажирські автобусні перевезення, за умови дотримання встановлених цими Правилами обмежень швидкості руху; спеціалізованих санітарних автомобілів бригад екстреної (швидкої) медичної допомоги, оперативних транспортних засобів Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, Держприкордонслужби, Служби безпеки, Управління державної охорони під час виконання ними невідкладного службового завдання.
Згідно п. 1.10 ПДР України дитяча утримуюча система це обладнання, що здатне утримувати дитину в сидячому або нахиленому положенні, яка у разі зіткнення або різкого гальмування транспортного засобу зменшує небезпеку травмування дитини, що в ньому перебуває, шляхом обмеження рухливості її тіла.
Відповідно до п. 21.12 ПДР України дитячі утримуючі системи повинні використовуватися у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки чи системами з`єднання дитячої утримуючої системи, передбаченими їх конструкцією, та відповідати вимогам чинних в Україні правил і нормативів.
Пунктом 21.13. ПДР України передбачено, що дитячі утримуючі системи встановлюють на місцях для сидіння, крім першого ряду.
Відповідно до п. 21.16 ПДР України, діти повинні перебувати у дитячих утримуючих системах у пристебнутому положенні.
З аналізу вказаних пунктів ПДР слідує, що забороняється перевозити дітей, зріст яких менше ніж 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, тобто обладнання, що встановлюють на місцях для сидіння та здатне утримувати дитину в сидячому або нахиленому положенні.
Відповідальність за порушення правил перевезення дітей передбачена частиною 10 статті 121 КУпАП.
Під час дослідження доказів в судовому засіданні, встановлено, що на відеозаписі зафіксовано, як позивач після зупинки працівниками поліції не заперечує факт перевезення дітей з порушенням установлених правил, що свідчить про його обізнаність щодо протиправності своїх дій та може вказувати на їх умисний характер.
Суд не надав належної оцінки твердженням відповідача про те, що позивач усвідомлено вчинив правопорушення, не заперечував цього під час безпосереднього спілкування з поліцейським, відповідно вибудовує версію, що адміністративного правопорушення не вчиняв, чим вводив суд в оману, що також підтверджується відеоматеріалами.
Таким чином, в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП, а тому рішення про притягнення його до відповідальності є необґрунтованим, неправомірним, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.
З урахуванням наведеного, вважає, що суд першої інстанції виніс необґрунтоване та невмотивоване рішення.
У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.
Згідно матеріалів справи, постановою командира взводу № 2 роти № 3 батальйону № 1 (з обслуговування міста Рівне) полку Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції старшим лейтенантом поліції Загорульком А.В. позивача ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 10 ст.121 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень за те, що він 08 серпня 2025 року о 22 год. 23 хв. на автодорозі М06 Київ - Чоп, 268 км керував транспортним засобом та перевозив дітей, зріст якої менше 150 см у транспортному засобі без використанні дитячих утримуючих систем, чим порушив п.21.11 «б» ПДР України.
Постановляючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабміну від 10.10.2001 №1306 (далі - ПДР). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із вимогами чинного законодавства.
Нормами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (зокрема, передбачені статтями 121, 126 КУпАП).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1395, розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає справу. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Поліцейський оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Стаття 280 КУпАП передбачає, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з положеннями ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до ст. 252 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно ст. 283 КУпАП постанова про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак);технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Згідно зі статтею 14 Закону України від 30 червня 1993 року №3353-XII «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Пунктом 1.9. Правил дорожнього руху передбачено, що особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Пунктом 21.11 «б» Правил дорожнього руху встановлена заборона перевезення дітей, зріст яких менше 150 см, у транспортних засобах без використання дитячих утримуючих систем, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією цього транспортного засобу. Дитячі утримуючі системи повинні використовуватися у транспортних засобах, обладнаних ременями безпеки чи системами з`єднання дитячої утримуючої системи, передбаченими їх конструкцією, та відповідати вимогам чинних в Україні правил і нормативів (п.21.12 ПДР). Дитячі утримуючі системи встановлюють на місцях для сидіння, крім першого ряду (п.21.13 ПДР) Дитячі утримуючі системи встановлюють та використовують відповідно до інструкцій виробників цих систем та транспортних засобів (п.21.14 ПДР). Характеристики дитячої утримуючої системи повинні відповідати масі та зросту дитини, яка у ній перевозиться (п.21.15 ПДР).
Частиною 10 статті 121 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил перевезення дітей.
На підтвердження правомірності оскаржуваної постанови відповідач посилався на відеоматеріали (наявні в матеріалах справи), які на думку відповідача, підтверджують наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 10 ст. 121 КУпАП.
Із вказаних відеозаписів вбачається, що під час зупинки транспортного засобу позивача, спілкування позивача із працівниками поліції, а також винесення оскаржуваного рішення, дітей, яку перевозив позивач дійсно (упродовж усього відеозапису) перебувала в салоні транспортного засобу і його не покидали. З таких відеозаписів не вбачається, ні наявності чи відсутності дитячих утримуючих систем. При цьому з вказаного відеозапису не можливо встановити, що ріст дітей менше 150 см, оскільки вимірювання зросту не проводилося, відтак суд першої інстанції підставно вважав, що такий відеозапис не містить фіксування факту вчинення адміністративного правопорушення.
Інші докази, які би підтверджували обставини, якими обґрунтовано рішення відповідача у матеріалах справи відсутні. 
Візуальне спостереження за дотриманням правил дорожнього руху працівниками органу Національної поліції може бути доказом у справі у тому випадку, коли воно зафіксовано у встановленому законом порядку. В іншому випадку застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень. 
Відповідно до ст. 284 КУпАП по справі про адміністративне правопорушення, може бути винесено одну з таких постанов: 1) про накладення адміністративного стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених статтею 241 цього Кодексу; 3) про закриття справи. Постанова про закриття справи виноситься при наявності обставин, передбачених статтею 247 КУпАП.
Згідно з ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
З огляду на вище викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоведеність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.10 ст.121 КУпАП, а саме: порушення правил перевезення дітей, зріст яких менше 150 см, а тому постанова ЕНА №05431956 від 08.08.2025 року про накладення адміністративного стягнення підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю.
З урахуванням вказаного, колегія судді вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи, рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального прав, тому таке слід залишити без змін, а у задоволенні апеляційної скарги – відмовити. 
Керуючись ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Рівненській області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 жовтня 2025 року у справі №563/1433/25 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	М.А. Пліш 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко