ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" квітня 2026 р. справа № 300/2083/24
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Скільського І.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, військовослужбовець, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, військова частина, ВЧ НОМЕР_1 ) в якому просить суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не прийняття рішення, про дострокове звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стрільця помічника гранатометника Військової частини НОМЕР_1 , на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу"; 
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , розірвати контракт та достроково звільнити з військової служби у запас за сімейними обставинами, солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стрільця помічника гранатометника військової частини НОМЕР_1 , на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу".
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України, зокрема, у складі Військової частини НОМЕР_1 . Позивач 23.01.2024 звернувся по команді до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. До зазначеного рапорту позивачем долучено документи, що засвідчують необхідність здійснення ним постійного догляду за особою з інвалідністю II групи – ОСОБА_2 . Водночас, відповідачем, протиправно залишено вказаний рапорт без задоволення. З огляду на наведені обставини просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними матеріалами. 
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Так, у відзиві ВЧ НОМЕР_1 не погоджується з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, вказує на їх безпідставність та вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. На підставі поданого рапорту від 23.01.2024 та наданих документів позивачу було повідомлено про те, що підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відсутні, оскільки немає законних підстав. Згідно довідки від 19.01.2024 №584/093-03, виданої виконавчим комітетом Калуської міської Управління "Центр надання адміністративних послуг" за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, у ОСОБА_2 , є батько ОСОБА_4 який проживає за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, у ОСОБА_2 є батько та мати, які можуть здійснювати такий догляд. Відповідач зазначив, що надані ОСОБА_1 документи викликають сумнів у правомірності щодо видачі на підставі існуючих обставин. Крім того, ОСОБА_1 подав також рапорт від 20.03.2024 про звільнення з військової служби, оскільки останній одружений 19.03.2024 (свідоцтво про шлюб серія НОМЕР_2 ) на жінці ОСОБА_5 , яка є особою з інвалідністю. З наведених підстав просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проходить військову службу за контрактом в Збройних Силах України у складі Військової частини НОМЕР_1 , що визнається і не заперечується сторонами.
Позивач 23.01.2024 звернувся по команді до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, а саме особою з інвалідністю ІІ групи – ОСОБА_2 .
До коментованого рапорту позивач, серед іншого, долучив нотаріально посвідчені копії: 
- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААГ №220816 (згідно якої ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи);
- висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №23/76 від 11.01.2024 (згідно якого ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду);
- свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 ;
- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №759071 (згідно якої мати ОСОБА_2 – ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІІ групи);
- заяви ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_4 не приймає участі у вихованні та утримані дитини – ОСОБА_2 ;
- даних з Реєстру територіальної громади, що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
- акта встановлення факту здійснення догляду №5 від 17.01.2024 Управління соціального захисту населення Калуської міської ради. 
Згідно опису вкладення у рекомендований лист за формою №107 АТ "Укрпошта", вказаний вище рапорт та долучені до нього документи 23.01.2024 надіслано ОСОБА_1 на ім`я Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ).
Відповідачем не заперечується обставина отримання вказаного рапорту та долучених до нього документів. Водночас, матеріали адміністративної справи позбавлені доказів прийняття рішень за поданим рапортом.
Також позивач 20.03.2024 звернувся з рапортом про звільнення з військової служби, на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з наявністю дружини з інвалідністю ІІ групи.
Суд зазначає, що рапорт від 20.03.2024 не є предметом цього адміністративного спору, відтак суд не надає оцінку діям відповідача, пов`язаним з розглядом вказаного рапорту ОСОБА_1 .
Вважаючи бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , щодо не прийняття рішення, про дострокове звільнення з військової служби у запас за сімейними обставинами солдата ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стрільця помічника гранатометника Військової частини НОМЕР_1 , на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовець звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначені Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за №2232-XII (далі – Закон №2232-XII).
Статтею 1 Закону №2232-XII визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
За змістом частини 2 статті 1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону №2232-XII).
Згідно із частиною 6 статті 2 цього Закону №2232-XII, одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (частина 14 статті 2 Закону №2232-XII).
Абзацом 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21.10.1993 за №3543-XII (далі – Закон №3543-XII) визначено, що мобілізація – це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено про оголошення та проведення загальної мобілізації на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Звільнення військовослужбовців з військової служби регламентовано статтею 26 Закону №2232-XII.
Підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", визначено, що військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану за сімейними обставинами, у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Згідно частини 7 статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Позивач 23.01.2024 звернувся по команді до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу", у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд, а саме особою з інвалідністю ІІ групи – ОСОБА_2 .
Згідно опису вкладення у рекомендований лист за формою №107 АТ "Укрпошта", вказаний вище рапорт та долучені до нього документи 23.01.2024 надіслано ОСОБА_1 на ім`я Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ).
Відповідачем не заперечується обставина отримання вказаного рапорту та долучених до нього документів. Водночас, в матеріалах справи відсутні докази прийняття рішень за поданим рапортом.
Повертаючись до з`ясування питання нормативно-правового регулювання порядку подання та розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24.03.1999 за №548-XIV (далі – Статут внутрішньої служби Збройних Сил України).
Так, за нормами статті 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника (стаття 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України).
Відповідно до пункту 2.1.6 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, затвердженої наказом Головнокомандувача Збройних Сил України від 31.01.2024 за №40 (далі – Інструкція №40), рапорт (заява) – це письмове звернення військовослужбовця (працівника) до вищої посадової особи з проханням (надання відпустки, матеріальної допомоги, поліпшення житлових умов, переведення, звільнення тощо) чи пояснення особистого характеру.
Кожен військовослужбовець має право, щоб його звернення було розглянуто в межах розумних термінів, а відтак має бути належний доказ отриманням військовою частиною такого рапорту/заяви військовослужбовця чи його представника (в порядку звернення громадян), який може бути направлений рекомендованим листом із повідомленням про вручення та описом вкладення на адресу військової частини.
Згідно з підпунктом 2 пункту 225 "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за №1153/2008 (далі – Положення №1153/2008) звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Пунктом 233 Положення №1153/2008 передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
За змістом абзацу 4 пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Суд звертає увагу, що подання рапорту "по команді" означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання, і так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення військовослужбовця зі служби чи скасування рішень попередніх командирів.
З огляду на зазначене правове регулювання, видача наказу по особовому складу про звільнення військовослужбовця з військової служби чи надання обґрунтованої відмови у задоволенні рапорту можлива лише у разі остаточного надходження рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби до командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті.
В контексті порушеного позивачем питання щодо не розгляду його рапорту про звільнення з військової служби від 23.01.2024 військовою частиною, суд доходить наступного висновку: розглянутим вважається рапорт, який слугував підставою видачі наказу по особовому складу про звільнення з військової служби чи ухваленні рішення про відмову у задоволенні рапорту, доведені до військовослужбовця у порядку, передбаченому чинним законодавством.
Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 28.12.2016 №735 (далі - Інструкція №735) визначений порядок розгляду, реєстрації, приймання, узагальнення та аналізу звернень військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також інших громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України, у структурних підрозділах апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління, з`єднаннях, військових частинах, військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України, а також визначає порядок контролю за його дотриманням.
Відповідно статті 117 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, пропозиція, заява чи скарга вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі порушені в них питання, вжито необхідних заходів або надано вичерпні відповіді.
Пунктом 6 розділу ІІІ ''Розгляд звернень громадян'' Інструкції №735 також передбачено те, що звернення вважається вирішеним, якщо розглянуто всі поставлені в ньому питання, прийнято обґрунтоване рішення та вжито потрібних заходів щодо його виконання і заявника повідомлено про результати розгляду звернення і прийняте рішення.
Отже, розглянутим вважається рапорт по якому прийнято рішення та це рішення чи відповідь доведена до військовослужбовця належним чином. Відповідь на рапорт має містити рішення з посиланням на акти законодавства та роз`ясненням порядку оскарження.
Також слід звернути увагу на те, що жодним нормативно-правовим актом не визначено можливості повернення рапорту військовослужбовця без розгляду або на ''доопрацювання''.
Матеріали справи не містять доказів прийняття рішення за поданим рапортом, або доказів повідомлення позивача про причини неможливості розгляду рапорту у встановлений законодавством термін, таких відомостей відповідачем до суду не надано.
Втім, у спірному випадку Військовою частиною НОМЕР_1 , а також командиром цієї військової частини, не вчинялось жодний дій спрямованих на розгляд або прийняття будь-яких рішень, за результатами розгляду, рапорту ОСОБА_1 від 23.01.2024.
Викладене свідчить про допущення ВЧ НОМЕР_1 протиправної бездіяльності щодо не розгляду (не вирішення по суті) рапорту ОСОБА_1 від 23.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу".
Стосовно вимоги позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 розірвати контракт та достроково звільнити з військової служби у запас за сімейними обставинами ОСОБА_1 , то суд керується наступними мотивами.
Оскільки рапорт позивача від 23.01.2024 про звільнення з військової служби за підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу" не розглядався особою, яка наділена в силу закону правом на звільнення ОСОБА_1 з військової служби, і рішення щодо наявності чи відсутності підстав для такого звільнення Військова частина НОМЕР_1 не приймала, тому суд вказує передчасність позовної вимоги зобов`язального характеру.
Водночас, в адміністративному позові, як спосіб захисту свого порушеного права ОСОБА_1 визначив в межах зобов`язального характеру на вчинення відповідачем дій щодо прийняття рішення про звільнення з військової служби. Натомість, судом зроблено висновок про передчасність такої позовної вимоги, оскільки жодного рішення за результатами розгляду рапортів позивача прийнято не було.
В силу вимог частини 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Водночас, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина 2 статті 9 КАС України).
У разі задоволення позову суд, застосовуючи припису пункту 10 частина 2 статті 245 КАС України, може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні (абзац 2 частини 4 статті 245 КАС України).
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
В контексті вищенаведеного, суд доходить висновку, що слід визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 від 23.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Як наслідок, слід зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт позивача від 23.01.2024 про звільнення його з військової служби за підпунктом "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України Закону "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.
Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що ОСОБА_1 на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи.
З огляду на не понесення позивачем судових витрат по сплаті судового збору, за відсутності доказів оплати сторонами інших судових витрат у справі, керуючись частиною 5 статті 139 КАС України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстави для розподілу судових витрат у справі.
Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
позов задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 від 23.01.2024 про звільнення з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт ОСОБА_1 від 23.01.2024 про звільнення його з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за особою з інвалідністю II групи або за особою, яка за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребує постійного догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.
У задоволенні решти вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), АДРЕСА_4 ;
відповідач – Військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи НОМЕР_5 ), АДРЕСА_3 .

Суддя  /підпис/  Скільський І.І.