ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

15 квітня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/8638/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Малиш Н.І. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Щербака А.А., 
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року (суддя 1-ї інстанції Конишева О.В.) в адміністративній справі №280/8638/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
30.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив суд:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати у повному обсязі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) додаткової грошової винагороди в сумі 100000 грн. під час дії воєнного стану за період часу з 17.05.2025 року по 05.08.2025 року включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) додаткову грошову винагороду на період дії воєнного стану, згідно Постанови КМУ №168 від 28.02.2022 року «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», - як особі, яка безпосередньо брала участь у бойових діях у період часу з 17.05.2025 року по 05.08.2025 року, з розрахунку: 100 000 (сто тисяч) гривень на місяць, з урахуванням раніше сплачених сум.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ніс службу в АДРЕСА_1 у періоді часу 17 травня 2025 року по 05 серпня 2025 року, а тому враховуючи те, що у перелічених вище обставинах в силу прямої загрози для життя позивача та враховуючи, що ці випадки підпадають під визначений Міністерством оборони України перелік і дають право на отримання додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях. Проте відповідачем протиправно не було виплачено додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях, що і стало підставою звернення до суду.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Позивачем на вказане рішення суду подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не розглянув його клопотання про витребування доказів і виклик свідків та не навів мотивів відмови в їх задоволенні. При цьому суд фактично відтворив доводи відповідача, не дослідив заперечення позивача та не встановив ключову обставину - точне місце несення служби позивача у період з 17.05.2025 по 05.08.2025. Позивач наголошує на недостовірності довідок відповідача щодо місця виконання ним бойових завдань, зазначаючи, що фактично він ніс службу в іншому населеному пункті ( АДРЕСА_2 ), що може бути підтверджено свідками. Відповідні клопотання про виклик свідків та витребування доказів (зокрема витягів із наказів і бойових журналів із зазначенням конкретного місця служби) подавались, однак суд їх не розглянув. На думку апелянта, без встановлення точного місця несення служби неможливо визначити розмір додаткової грошової винагороди, що призвело до ухвалення незаконного рішення про відмову в позові. Крім того, попри вжиті позивачем заходи для отримання необхідних довідок, військова частина їх не надала, а надані відповідачем документи не містять необхідної інформації. У зв`язку з цим позивач вказує, що додаткова винагорода у розмірі 100 000 грн щомісячно йому нарахована та виплачена не в повному обсязі, чим порушено його права.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні.
Позивачем подано заперечення на відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому просить задовольнити його апеляційну скаргу у повному обсязі.
В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування і не виплати додаткової винагороди передбаченої Постановою №168, в розмірі 100000 грн за період служби з 17.05.2025 року по 05.08.2025 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що застосування абзацу четвертого пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 щодо виплати додаткової винагороди позивачу у спірний період є безпідставним, тому його позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Предметом розгляду справи є встановлення наявності у позивача права на отримання збільшеної виплати додаткової винагороди до 100000грн., відповідно до Постанови №168 у період з 17.05.2025 по 05.08.2025.
Переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суспільні відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку стосовно захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби регламентовані, насамперед, нормами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною четвертою вказаної статті визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні введений воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та триває до теперішнього часу.
28.02.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі – Постанова №168, в редакції чинній на момент спірних правовідносин), в абзаці 1 пункту 1 якої Уряд встановив, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Приписами абзаців 1,2 пункту 1-2 Постанови №168 визначено, що виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.
Відповідно до статті 8 Закону України від 06.12.1991 року №1934-XII «Про Збройні Сили України» Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення (абз. 2 частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII).
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі - Порядок № 260, в редакції чинній на момент спірних правовідносин).
Пунктом 2 розділу XXXIV Порядку № 260 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям додаткова винагорода згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» зокрема виплачується в таких розмірах: 
100 000 гривень - тим, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби та курсантам), та виконують бойові (спеціальні) завдання (у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах):
- під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, у тому числі зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до батальйону включно (у тому числі тим, що визначені в абзаці чотирнадцятому цього пункту);
- у районах ведення воєнних (бойових) дій з виявлення повітряних цілей противника;
- із здійснення польотів в повітряному просторі областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
- з вогневого ураження противника у складі підрозділу (засобу) ракетних військ і артилерії, підрозділу (засобу) протиповітряної оборони;
- на території противника (у тому числі на території між позиціями військ противника та своїх військ, тимчасово окупованих (захоплених) противником територіях);
- з вогневого ураження повітряних, морських цілей противника;
- з виводу повітряних суден з під удару противника з виконанням зльоту;
- кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії (поза межами внутрішніх акваторій портів, пунктів базування, місць тимчасового базування);
- у районах ведення воєнних (бойових) дій медичному персоналу медичних частин та підрозділів (медичних підрозділів підсилення);
- з відбиття збройного нападу (вогневого ураження противника) на об`єкти, що охороняються, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою;
- у районах ведення воєнних (бойових) дій з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів у місцях виконання завдань за призначенням згідно з бойовими розпорядженнями.
30 000 гривень - військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання згідно з бойовими наказами (розпорядженнями) (у розрахунку на місяць пропорційно часу виконання бойових (спеціальних) завдань):
- з інтенсивної підготовки для ведення воєнних (бойових) дій у складі військових частин (підрозділів), включених до складу резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави;
- з управління угрупованнями військ (сил) у складі розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України;
- з управління підпорядкованими силами та засобами відповідно до завдань, які покладаються на Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту, у складі розгорнутих пунктів управління Державної спеціальної служби транспорту;
- у складі робочої групи або одиночним порядком, визначені Головнокомандувачем Збройних Сил України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, у межах областей України, на територіях яких ведуться воєнні (бойові) дії;
- з розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів поза районами ведення бойових дій;
- у складі діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави згідно з переліком завдань, затвердженим Міністром оборони України;
- із всебічного забезпечення діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій;
- з протиповітряного прикриття та наземної оборони об`єктів критичної інфраструктури (у тому числі об`єктів транспортної інфраструктури - військовими частинами та підрозділами Державної спеціальної служби транспорту).
З аналізу вказаного пункту Порядку № 260, вбачається, що він був прийнятий на виконання постанови КМУ № 168 та закріплює диференційований підхід до визначення розміру додаткової винагороди залежно від характеру та умов виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань, зокрема з урахуванням факту безпосередньої участі у бойових діях та перебування у районах їх ведення. Отже, як постанова КМУ № 168, так і Порядок № 260 послідовно розмежовують загальне виконання завдань у період воєнного стану та безпосередню участь у збройному конфлікті, що має істотне значення для правової оцінки характеру участі позивача у таких діях та заходах.
Крім того, пунктом 3 розділу XXXIV Порядку №260 визначено, що райони ведення воєнних (бойових) дій, склад діючих угруповань військ (сил) сил оборони держави, розгорнутих пунктів управління Генерального штабу Збройних Сил України та склад резерву Головнокомандувача Збройних Сил України сил оборони держави визначаються відповідними рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
Відповідно до пункту 4 розділу ХХХІV Порядку №260 підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії (далі - бойові дії або заходи), у період здійснення зазначених дій або заходів здійснюється на підставі таких документів:
- бойовий наказ (бойове розпорядження);
- журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення або постова відомість (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
- рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Згідно з пунктом 6 розділу ХХХІV Порядку №260 про підтвердження безпосередньої участі відряджених до військових частин (установ, організацій) військовослужбовців (далі - відряджені військовослужбовці) у бойових діях або заходах командири військової частини (установи, організації), до яких для виконання завдань відряджений військовослужбовець, повідомляють органи військового управління, військові частини (установи, організації) за місцем штатної служби військовослужбовців.
Отже, у своєму системному взаємозв`язку положення постанови КМУ № 168 та розділу XXXIV Порядку № 260 формують узгоджену правову модель регулювання, відповідно до якої вирішальним критерієм для віднесення діяльності військовослужбовця до безпосередньої участі у бойових діях чи заходах із забезпечення національної безпеки і оборони є встановлення факту виконання ним бойових (спеціальних) завдань у межах районів ведення воєнних (бойових) дій, визначених рішеннями Головнокомандувача Збройних Сил України.
При цьому нормативне розмежування розмірів додаткової винагороди (зокрема 100000 та 30000 гривень) не має суто фінансового характеру, а залежить від фактичних обставин, інтенсивності та умов залучення військовослужбовця до виконання бойових (спеціальних) завдань, зокрема від характеру таких завдань і території їх здійснення. Виплата у розмірі 100 000 гривень поставлена у залежність від встановлення факту безпосередньої участі у бойових діях або заходах з національної безпеки і оборони за умови перебування в районах їх ведення. Натомість виконання бойових (спеціальних) завдань поза межами таких районів або здійснення завдань забезпечувального чи охоронного характеру, що зумовлює виплату додаткової винагороди у меншому розмірі (30 000 гривень), саме по собі не може розцінюватися як безпосередня участь у бойових діях.
Таким чином, лише сукупність установлених обставин щодо характеру виконуваних завдань, території їх здійснення та їх належного документального підтвердження відповідно до вимог законодавства є передумовою виникнення обов`язку щодо нарахування військовослужбовцю додаткової винагороди у розмірі 100000 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягів з наказів командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.06.2025 №162, від 01.07.2025 №199, від 15.08.2025 №235 та від 15.09.2025 №269 позивачу за спірний період щомісячно нараховувалася та виплачувалася додаткова винагорода у розмірі 30000 грн, що також підтверджується довідкою про його доходи №2501/8051 (а.с. 98– 102). Водночас матеріали справи не містять належних доказів виплати йому додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн як особі, яка брала безпосередню участь у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони у районах їх ведення, а відтак отримання позивачем винагороди у розмірі 30 000 грн свідчить лише про виконання ним бойових (спеціальних) завдань у період дії воєнного стану без підтвердження безпосередньої участі у бойових діях у розумінні абзаців третього-тринадцятого пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 №209дск від 09.04.2025, виданого на виконання бойового розпорядження Генерального штабу Збройних Сил України від 30.09.2024 №18961, позивача було залучено до складу сил та засобів ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » для виконання бойових (спеціальних) завдань, а саме несення бойового чергування на постах радіоелектронної боротьби з 14.04.2025 до окремого розпорядження (а.с. 73).
У період з 01.05.2025 по 31.05.2025 позивач у складі ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » виконував бойові (спеціальні) завдання щодо дезорганізації системи управління військами і зброєю противника на території Запорізької міської територіальної громади Запорізького району Запорізької області на підставі бойових наказів (розпоряджень), що підтверджено довідкою військової частини НОМЕР_3 від 02.06.2025 №1975/334/Двих (а.с. 75-78).
У період з 01.06.2025 по 30.06.2025 позивач виконував аналогічні завдання у складі 17 армійського корпусу ОУВ «Таврія» (до 20.06.2025 - у складі ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») на підставі бойових наказів (розпоряджень), що підтверджено довідкою від 04.07.2025 №1975/446/Двих (а.с. 79– 81).
У період з 01.07.2025 по 31.07.2025 позивач продовжував виконання наведених бойових (спеціальних) завдань у складі 17 армійського корпусу ОУВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що підтверджено довідкою від 04.08.2025 №1975/573/Двих (а.с. 82– 86).
У період з 01.08.2025 по 03.08.2025 позивач виконував зазначені завдання, що підтверджено довідкою від 13.09.2025 №1975/718/Двих (зворотній бік а.с. 86– 89), після чого згідно з витягом з бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 №447дск від 02.08.2025 (зворотній бік а.с. 73) його з 03.08.2025 вилучено зі складу сил та засобів та знято з виконання бойових завдань у зв`язку з лікуванням.
В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не встановив ключової обставини у даній справі - точного місця несення ним служби у період з 17.05.2025 по 05.08.2025. Наголошує на недостовірності довідок відповідача щодо місця виконання ним бойових завдань (на території Запорізької міської територіальної громади Запорізького району Запорізької області), зазначаючи, що фактично він ніс службу в іншому населеному пункті – АДРЕСА_2 , який згідно з наказами Головнокомандувача Збройних Сил України №273 від 06.06.2025, №318 від 04.07.2025, №375 від 05.08.2025 та №436 від 04.09.2025 включено до переліку районів ведення воєнних (бойових) дій.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26.03.2026 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 та Військову частину НОМЕР_3 надати до Третього апеляційного адміністративного суду у строк до 10.04.2026 належним чином засвідчені копії: витягів із наказів із зазначенням населеного пункту, в якому розташовувалась точка несення позивачем цілодобового бойового чергування; журналів ведення бойових дій №117т від 01.05.2025, №120т від 01.06.2025, №123т від 19.06.2025, №124т від 01.07.2025, №126т від 01.08.2025; рапортів командира зведеної групи РЕБ ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №2079-р від 02.06.2025, №2515/р від 04.07.2025, №2906/р від 02.08.2025, №4325-р від 12.09.2025.
У встановлений судом строк відповідач повідомив про неможливість надання витребуваних документів, посилаючись на те, що військова частина НОМЕР_3 не перебуває у його підпорядкуванні. Водночас військовою частиною НОМЕР_3 витребувані судом документи у визначений строк надані не були.
Разом із тим, дослідивши повно та всебічно наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів позивача, на яких ґрунтується апеляційна скарга, щодо несення ним служби у населеному пункті, включеному до переліку районів ведення воєнних (бойових) дій.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що сам по собі факт перебування позивача на території, віднесеній до районів ведення воєнних (бойових) дій відповідно до наказів Генерального штабу Збройних Сил України, не є достатньою підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі 100 000 грн, оскільки така виплата передбачає наявність сукупності умов, зокрема безпосередню участь у виконанні конкретно визначених бойових (спеціальних) завдань, передбачених абзацами третім-тринадцятим пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260, що має бути належним чином підтверджено бойовими наказами (розпорядженнями), довідками та іншими первинними документами.
Надані довідки військової частини НОМЕР_3 (№1975/334/Двих від 02.06.2025, №1975/446/Двих від 04.07.2025, №1975/573/Двих від 04.08.2025) у сукупності з бойовими наказами (розпорядженнями) військової частини НОМЕР_1 підтверджують, що у періоди з 01.05.2025 по 31.05.2025, з 01.06.2025 по 30.06.2025, з 01.07.2025 по 31.07.2025 та з 01.08.2025 по 03.08.2025 позивач виконував завдання щодо дезорганізації системи управління військами противника, які за своїм змістом не відповідають переліку підстав для виплати підвищеної додаткової винагороди.
Колегія суддів зазначає, що з приписів пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 вбачається, що для застосування підвищеної винагороди у розмірі 100 000 грн має бути сукупність умов, зокрема: характер завдань – вони повинні відповідати одному з переліку, наведеного в абзацах третьому–тринадцятому пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260 (виявлення повітряних цілей, вогневе ураження, безпосередня участь на лінії бойового зіткнення тощо); безпосередня участь у таких діях (заходах) у межах районів ведення воєнних (бойових) дій; а також їх належне документальне підтвердження, визначене пунктом 4 розділу XXXIV Порядку №260.
Отже, сама по собі належність території до районів ведення бойових дій, на яку посилається позивач, є необхідною, але недостатньою умовою для застосування підвищеної винагороди у розмірі 100 000 грн, оскільки визначальним у цій справі є встановлення характеру виконуваних позивачем завдань, а не лише місця їх виконання.
З огляду на викладене, враховуючи наведені норми законодавства та встановлені обставини справи, оскільки характер виконуваних позивачем у спірний період бойових (спеціальних) завдань не підпадає під перелік дій та заходів, визначених абзацами третім–тринадцятим пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу винагороди у збільшеному розмірі до 100 000 грн.
Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо невитребування судом першої інстанції доказів у справі, оскільки в ухвалі про відкриття провадження суд першої інстанції витребував у відповідача належним чином засвідчені копії витягів із бойових розпоряджень, виданих військовослужбовцям стройової частини відділення персоналу штабу (у частині, що стосується позивача та спірного періоду), а також довідку про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення за спірний період із зазначенням його складових.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Розподіл судових витрат не здійснюється у відповідності до норм ст. 139 КАС України.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2025 року в адміністративній справі №280/8638/25 – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки визначені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повне судове рішення складено 15 квітня 2026 року. 

Головуючий - суддя Н.І. Малиш 

суддя Н.П. Баранник 

суддя А.А. Щербак