ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 березня 2026 року справа №200/4854/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Гаврищук Т.Г., суддів: Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі № 200/4854 /25 (головуючий І інстанції Куденков К.О.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити певні дії, стягнення суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні,-

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив визнати протиправною бездіяльність, що полягає в ненарахуванні та невиплаті суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період шість місяців з 20.12.2024 по 20.06.2025 (включно); зобов`язати здійснити нарахування суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період шість місяців з 20.12.2024 по 20.06.2025 (включно); стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період шість місяців з 20.12.2024 по 20.06.2025 (включно) із відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2024 до 19.06.2025 (включно).
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2024 до 19.06.2025 (включно) у розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень 00 копійок.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом необґрунтовано застосовано норму 117 КЗпП України. Передбачені законодавством про працю норми її оплати (загальні норми) не поширюється на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям (врегульовано спеціальним законодавством).
Відповідач також вважає, що в розумінні ст.117 КЗпП України право працівника на звернення до суду з вимогою до роботодавця компенсувати затримку розрахунку при звільненні за час затримки але не більше як за 6 місяців виникає після проведення виплати працівнику всіх належних сум, тобто після виконання рішення суду та фактичного розрахунку. Проте, в матеріалах справи відсутні докази здійснення фактичного розрахунку позивачем у вигляді виплати позивачу перерахованого на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі грошового забезпечення (оскільки такий розрахунок не проводився, про що Військова частина НОМЕР_1 зазначила в відзиві на позов) тому відсутній підстави для задоволення позовних вимог позивача.
Разом із цим відповідно до ст. 117 КЗпП України, на яку посилається Позивач, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.
Додані до позову матеріали не свідчать про існування спору між позивачем та відповідачем з приводу нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при здійсненні фактичного розрахунку (відсутні докази на підтвердженні здійснення відповідачем фактичного розрахунку у вигляді виплати позивачу перерахованого на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду по справі № 440/15938/24 грошового забезпечення).
Також судом не враховано, що позивачем пропущений встановлений пунктом 5 ст.122 КАС України місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. Разом з тим, доводів, які б свідчили про наявність об`єктивно непереборних обставин, пов`язаних з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення дій щодо звернення до суду з позовом за захистом порушеного права, протягом установленого законом строку, позивачем суду не наведено.
Справа розглянута у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.07.2020 р. №203 лейтенанта ОСОБА_1 вважати таким, що з 21.07.2020 р. справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.12.2024 р. №370 старшого лейтенанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 з 19.12.2024 виключено зі списків особового складу частини.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 , Військової академії (м. Одеса), Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Указаною постановою, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 :
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення відповідно до абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, в розмірі 4130,97 грн (з урахуванням проведених виплат) щомісячно за періоди проходження військової служби з 21.07.2020 по 31.12.2022 (включно), з 01.01.2024 по 19.12.2024 (включно), з відрахуванням військового збору і податку на доходи фізичних осіб з компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 №44.
- здійснити ОСОБА_1 перерахунок підйомної допомоги, виплаченої в 2020 році, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в 2020, 2021, 2022, 2024 роках, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виплаченої в 2020, 2021, 2022, 2024 роках, з врахуванням індексації у складі місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір таких допомог, та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27.06.2025 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 – залишено без змін.
У довідці ВЧ НОМЕР_1 від 21.08.2025 № 738 зазначено, що позивач за жовтень 2024 року отримав 30917,19 грн. грошового забезпечення, за листопад 2024 року 30917,19 грн. грошового забезпечення.
Також до суду надана довідка ВЧ НОМЕР_1 від 25.08.2025 № 753 щодо отримання за жовтень і листопад 2024 року додаткової винагороди, яка передбачена постановою КМУ № 168.
У позовній заяві позивач зазначав, що станом на день подання позову рішення суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 відповідачем не виконано.
Під час апеляційного провадження відповідачем надана довідка від 27.11.2025 року №1042 згідно якої на виконання рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 позивачеві було нараховано до виплати індексацію грошового забезпечення з 21.07.2020 по 31.12.2022 (включно), з 01.01.2024 по 19.12.2024 (включно), у розмірі 149519,24 грн..
Згідно довідки від 06.08.2025 року №697/ФС на виконання рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 позивачеві було здійснено перерахунок підйомної допомоги, виплаченої в 2020 році, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в 2020, 2021, 2022, 2024 роках, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виплаченої в 2020, 2021, 2022, 2024 роках та нараховано до виплати у розмірі 2222,58 грн..
Доказів виплати позивачеві донарахованих сум на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі №440/15938/24 сторонами не надано.
Наведені обставини сторонами не оспорюються.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002р. 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов правомірного висновку про можливість застосування норм ст.117 Кодексу законів про працю України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Статтею 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Питання застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 489/6074/23, за наслідками розгляду якої у постанові від 08 жовтня 2025 року викладені наступні правові висновки:
- «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.»
- «Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
Відтак, колегія суддів вважає, що в межах спірних правовідносин наявні правові підстави для застосування принципів пропорційності, співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач звільнений з військової служби 19.12.2024. 
На час звернення позивача до суду та прийняття судового рішення у цій справі відповідачем донараховані на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 суми позивачеві виплачені не виплачені.
Згідно довідок від 27.11.2025 року №1042, від 06.08.2025 року №697/ФС на виконання рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 позивачеві було нараховано до виплати індексацію грошового забезпечення з 21.07.2020 по 31.12.2022 (включно), з 01.01.2024 по 19.12.2024 (включно), у розмірі 149519,24 грн., підйомної допомоги, виплаченої в 2020 році, грошової допомоги на оздоровлення, виплаченої в 2020, 2021, 2022, 2024 роках, та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виплаченої в 2020, 2021, 2022, 2024 роках та нараховано до виплати у розмірі 2222,58 грн., загалом 151741,82 грн..
Вирішення питання про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з визначенням розміру такого заробітку здійснюється за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, у редакції, чинній на час спірних правовідносин (далі Порядок № 100).
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, середньоденне грошове забезпечення позивача за останні два календарні місяці перед звільненням жовтень-листопад 2024 (без урахування додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 168) становить 1013,68 грн. ((30917,19 грн + 30917,19 грн)/61днів).
Отже середній заробіток (грошове забезпечення) за період з 20.12.2024 до 19.06.2025 (шість місяців) в арифметичному обчисленні становить 184489,76 грн. (1013,68 грн х 182 дні). 
Згідно довідки від 21.08.25 №738 позивачу в грудні 2024 року (місяць звільнення) виплачено 68837,73 грн..
Частка несвоєчасно виплачених позивачу сум грошового забезпечення на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24 становить 68,79% (151741,82 грн./ 220579,55 грн. (151741,82 грн.+ 68837,73 грн. (сума виплачена при звільненні) х 100%).
Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з урахуванням частки несвоєчасно виплаченої суми 68,79% становить 104383,20 грн. (151741,82 грн. х 68,79%).
Судом першої інстанції середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.12.2024 до 19.06.2025 (шість місяців) у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України, був визначений із застосуванням принципу справедливості і співмірності з урахуванням установлених судом обставин, в розмірі 100000,00 грн..
Відтак, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України.
Колегія суддів зазначає, що порушення обов`язку роботодавця виникає з моменту, коли останній не здійснив належну виплату у визначений законом строк, тобто з дня звільнення. При цьому визначальним є сам факт несвоєчасного виконання обов`язку роботодавця з проведення повного розрахунку із працівником під час його звільнення.
Отже, не виплата позивачеві донарахованих сум грошового забезпечення на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24, ніяким чином не звільняє відповідача від відповідальності, яка передбачається статтею 117 КЗпП України, а саме, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги колегією суддів не прийнято до уваги.
З огляду відсутність факту фактичного проведення виплати позивачеві сум грошового забезпечення на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 02.04.2025 у справі № 440/15938/24, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, колегія суддів вважає помилковими.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі №200/4854/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі №200/4854/25 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 05 березня 2026 року. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.Г. Гаврищук

Судді А.А. Блохін

І.В. Сіваченко