ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19106/19 Суддя (судді) першої інстанції: Грицюк Роман Петрович

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Кузьменка В.В.,
суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,
за участю секретаря: Михайлової І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішень про застосування штрафних санкцій, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату податкового боргу, рішень про застосування штрафних санкцій.
Законом України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
На виконання положень Закону №2825-IX та відповідно до Порядку №399 справу передано на розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Доводи апелянта обґрунтовані, зокрема тим, що контролюючим органом зроблено помилковий висновок про те, що позивач у 2017 році виконував будівельні роботи для ТОВ «Верде Дистриб`юшн», яке перебувало на загальній системі оподаткування. Кошти в сумі 55000 грн були отримані позивачем від ТОВ «Верде Дистриб`юшн» з помилковим призначенням платежу - «за ремонтно-будівельні роботи». Жодних будівельних робіт на користь ТОВ «Верде Дистриб`юшн» позивач не виконував. Натомість між позивачем та ТОВ «Верде Дистриб`юшн» були укладені договори про надання поворотної фінансової допомоги, відповідно до яких і відбувався рух коштів. Відповідно до договорів про надання ТОВ «Верде Дистриб`юшн» поворотної фінансової допомоги від 20.12.2016, 28.12.2016, від ТОВ «Верде Дистриб`юшн» позивачу повернуто 15.08.2017 і 01.09.2017 суму позики у розмірі 20000 грн, 20.09.2017 - на суму 10000 грн, 12.10.2017 - на суму 5000 грн. Листами ТОВ «Верде Дистриб`юшн» від 28.09.2017 і 18.10.2017 підтверджено необ`єктивність висновків податкового органу, адже контрагентом зазначено про помилковість вказівки в розрахункових документах призначення платежу про сплату послуг будівельних робіт згідно договору підряду від 18.07.2017. Стосовно перевищення отриманого позивачем у спірний період доходу у розмірі 1500000 грн, то заявлена на самому початку позиція позивача полягала у тому, що такого перевищення насправді не було. Причиною цього вказувалось повернення покупцями неякісного товару (взуття), яке було продано, а надходження коштів від продажу, повернення товару позивачу та, відповідно, повернення коштів покупцям відбувалось у 2017 році
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, спірне рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.
Позивач в судовому засіданні просив задовольнити вимоги апеляційної скарги, а спірне рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнивши позовні вимоги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач провів документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2018. 
За результатами перевірки ГУ ДФС України у м. Києві склав акт від 11.05.2019 №1032/26-15-42-03-30/ НОМЕР_1 та встановив порушення позивачем:
- п.п. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49 ПК України щодо неподання податкової декларації платника єдиного податку за 3 квартал 2017 року, 
- п. 291.4 ст. 291, п. 292.1 ст. 292, п. 293.3, п. 293.4 ст. 293, п.п. 298.3 п. 299.2 ст. 298 ПК України щодо не нарахування і не сплати до бюджету суми єдиного податку за 3 квартал 2017 року та не здійснення переходу на загальну систему оподаткування з 01.10.2017, 
- п.п. 177.5.2 п. 177.5 ст. 175, п.п. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України щодо не подання податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2017 рік, 
- п. 177.1 п. 177.2 ст. 177 ПК України щодо заниження податку з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2017-2018 роки, 
- п. 16 прим. 1 підр. 10 розд. ХХ ПК України щодо не нарахування і не сплати військового збору за 2017-2018 роки, 
- ст. 6 п. 2 пп. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо подання звіту про суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік за невстановленою формою, 
- абз. 3 п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо не нарахування і не сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки, 
- п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо несвоєчасної сплати єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців на 19.04.2018, 19.05.2018, 19.07.2018, 19.10.2018, 
- п. 181.1 ст. 181, п. 183.2 п. 183.4 ст. 183, ст. 187, п. 201.8 ст. 201 ПК України щодо не визначення суми ПДВ, що підлягала сплаті до бюджету за жовтень 2017-грудень 2018 років.
Перевірка проведена на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 09.04.2019 №4307. З повідомлення від 10.04.2019 №49134/К/26-15-42-03-27 слідує, що ФОП ОСОБА_2 особисто під розписку отримав зазначений наказ «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 » від 09.04.2019 №4307 і ознайомлений із обов`язком надання всіх необхідних документів щодо предмету перевірки. 
На підставі акта перевірки контролюючий орган 05.06.2019 прийняв податкові повідомлення-рішення:
- № 0041584203 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем єдиний податок на суму 60879,19 грн, 
- №0041664203 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на суму 881901,25 грн, 
- №0041624203 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 20087,28 грн, 
- №0041604203 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 241047,34 грн, 
- №0041574203 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем єдиний податок (штрафні фінансові санкції) на суму 170,00 грн, 
- №0041594203 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб (штрафні фінансові санкції) на суму 170,00 грн.
Фактичною підставою прийняття вказаних індивідуальних актів стали висновки відповідача про те, що позивачем:
- не подано податкової декларації платника єдиного податку за 3 квартал 2017 року, 
- не нараховано і не сплачено до бюджету суми єдиного податку на суму 48703,35 грн за 3 квартал 2017 року та не здійснено перехід на загальну систему оподаткування з 01.10.2017, 
- не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, 
- занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2017-2018 роки на суму 192837,87 грн, 
- не нараховано і не сплачено військового збору за 2017-2018 роки на суму 16069,82 грн, 
- подано звіт про суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік за невстановленою формою, 
- не нараховано і не сплачено єдиного внеску за 2017-2018 роки на суму 93938,44 грн, 
- несвоєчасно сплачено єдиний внесок для фізичних осіб - підприємців на 19.04.2018, 19.05.2018, 19.07.2018, 19.10.2018, 
- не визначення суми ПДВ, що підлягала сплаті до бюджету за жовтень 2017-грудень 2018 років на суму 705521,00 грн.
Обставин подання/надходження заперечень позивачем на акт перевірки від 11.05.2019 сторони не повідомили, судом з матеріалів адміністративної справи таких не встановлено.
Натомість, позивач 18.06.2019 до ДФС України подав скаргу на оспорювані у цій справі податкові повідомлення-рішення, рішенням якого від 16.08.2019 №39399/6/99-99-11-05-01-25 доводи скаржника відхилені.
Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 05.06.2019, вимога про сплату боргу від 29.05.2019 і рішення про застосування штрафних санкцій від 29.05.2019 винесені відповідачем як суб`єктом владних повноважень на підставі, у спосіб і відповідно до закону, а вимога позивача про їх скасування не підтверджує правомірної поведінки платника податків.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.
За наявності письмового звернення платника податків замість документальної невиїзної перевірки може проводитися документальна виїзна перевірка.
Відповідно до п.п. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема коли розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.
За наявності підстав та з урахуванням строків давності, передбачених ПК України, контролюючий орган може призначити та провести документальну перевірку такої фізичної особи платника податків. Обмеження у підставах проведення перевірок платників податків, визначені ПКУ, зокрема не поширюються на перевірки, що проводяться на звернення такого платника податків (абзац перший п. 78.2 ст. 78 ПК України).
Про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом (абзац перший п. 78.4 ст. 78 ПКУ).
Перевірка проведена на підставі наказу ГУ ДФС у м. Києві від 09.04.2019 №4307. Підставою її проведення стала доповідна записка управління контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб від 08.04.2019 №2445/26-15-42-03-08.
З повідомлення від 10.04.2019 №49134/К/26-15-42-03-27 слідує, що ФОП ОСОБА_2 особисто під розписку отримав зазначений наказ «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 » від 09.04.2019 №4307 і ознайомлений із обов`язком надання всіх необхідних документів щодо предмету перевірки. 
До початку перевірки ГУ ДФС у м. Києві на адресу позивача скеровано запит від 12.09.2018 №50606/К/26-15-42-03-27 від 12.09.2018 про надання документального підтвердження недостовірності визначених за 2017 рік податкових зобов`язань, на що позивачем скеровано лист від 18.09.2018 без долучення письмових документів на спростування запитуваної податковим органом інформації.
Згідно підпунктом 16.1.5 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов`язані з обчисленням та сплатою податків та зборів. У письмовій вимозі обов`язково зазначаються конкретний перелік документів, які повинен надати платник податків, та підстави для їх надання.
Відповідно до підпункту 20.1.2 пункту 20.1 статті 20 ПК України для здійснення функцій, визначених законом, контролюючі органи мають право: отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
У силу підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом. Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка. Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.
Документальною невиїзною позаплановою електронною перевіркою за заявою платника податків (далі - електронна перевірка) вважається перевірка, що проводиться на підставі заяви, поданої платником податків з незначним ступенем ризику, визначеним відповідно до пункту 77.2 статті 77 цього Кодексу, до контролюючого органу, в якому він перебуває на податковому обліку. Заява подається за 10 календарних днів до очікуваного початку проведення електронної перевірки, але не раніше офіційного повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, про запровадження проведення такої перевірки для відповідних платників податків: які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності; суб`єктів господарювання мікро-, малого; середнього підприємництва; інших платників податків. Форма заяви, порядок її подання, прийняття рішення про проведення електронної перевірки встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Порядок проведення документальних позапланових перевірок визначається статтею 78 ПК України.
Згідно пункту 78.4. статті 78 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.
Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених підпунктом 78.1.22 пункту 78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.
Відповідно пункту 78.6. статті 78 ПК України строки проведення документальної позапланової перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.
Згідно пункту 82.2. статті 82 ПК України тривалість перевірок, визначених у статті 78 цього Кодексу, не повинна перевищувати 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва - 5 робочих днів, для фізичних осіб - підприємців, які не мають найманих працівників, за наявності умов, визначених в абзацах третьому - восьмому цього пункту, - 3 робочі дні, інших платників податків - 10 робочих днів.
Продовження строків проведення перевірок, визначених у статті 78 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 10 робочих днів для великих платників податків, щодо суб`єктів малого підприємництва - не більш як на 2 робочих дні, інших платників податків - не більш як на 5 робочих днів.
Відповідно до пункту 79.1. статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Згідно пункту 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Отже, лише дотримання цих вимог може бути належною підставою для призначення та проведення перевірки.
Вищевикладене узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 17.05.2019 у справі №823/2530/18.
Як було зазначено, за результатами перевірки ГУ ДФС України у м. Києві складено акт від 11.05.2019 №1032/26-15-42-03-30/27207000996 яким зафіксовано порушення позивачем вимог податкового законодавства.
Із змісту акта перевірки слідує, що при проведенні перевірки податковому органу було надано первинні документи, пов`язані із предметом перевірки суцільним порядком, зокрема: реєстраційні документи, книгу обліку доходів №1784/12 від 31.01.2012, договори, видаткові накладні, товарні чеки, акти виконаних робіт, книгу обліку доходів і витрат №1717 від 22.01.2015, банківські виписки за 2017-2018 роки, книги ОРО, відомості нарахування і виплати заробітної плати, відповіді на запити контролюючого органу (вх. ДФС №К53158/ФОП від 18.09.2018).
Однак, позивач вказує на неправомірність вказаних висновків податкового органу оскільки, за його твердженнями, контролюючим органом не було взято до уваги ряд документів позивача щодо господарських операції ФОП ОСОБА_1 з ТОВ «Верде Дистриб`юшн» (директор ОСОБА_3), а саме: договорів про надання ТОВ «Верде Дистриб`юшн» поворотної фінансової допомоги від 20.12.2016, 28.12.2016, листів ТОВ «Верде Дистриб`юшн» від 28.09.2017, 18.10.2017, чеків на повернення (а.с. 15-41, т. 2), актів про видачу грошових коштів з додатками (а.с. 4-117, т. 3), книги обліку доходів, листа ТОВ «Верде Дистриб`юшн» від 12.12.2017 з проханням повернути помилково сплачені ФОП ОСОБА_1 кошти за ремонтно-будівельні роботи на суму 55000 грн, акт звіряння взаємних розрахунків за період 2017 року між ТОВ «Верде Дистриб`юшн» та ФОП ОСОБА_1 , квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 13.12.2017, № 8 від 14.12.2017, № 3 від 19.12.2017 (а.с. 132-134, т. 4). 
Вказані докази долучено позивачем до позовної заяви та в ході розгляду справи в суді.
Поряд з цим, пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з пунктом 44.6 статті 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
За приписами пункту 44.7 статті 44 ПК України у разі, якщо посадова особа контролюючого органу, яка здійснює перевірку, відмовляється з будь-яких причин від врахування документів, наданих платником податків під час проведення перевірки, платник податків має право до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який проводить перевірку, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи).
При цьому, пунктом 85.2 статті 85 ПК України встановлено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.
Також приписами пункту 86.7 статті 86 ПК України визначено, що у разі незгоди платника податків або його представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки (крім документальної позапланової перевірки, проведеної у порядку, встановленому підпунктом 78.1.5 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу), вони мають право подати свої заперечення та додаткові документи і пояснення, зокрема, але не виключно, документи, що підтверджують відсутність вини, наявність пом`якшуючих обставин або обставин, що звільняють від фінансової відповідальності відповідно до цього Кодексу, до контролюючого органу, який проводив перевірку платника податків, протягом 10 робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта (довідки).
Такі заперечення, додаткові документи і пояснення є невід`ємною частиною матеріалів перевірки.
Підпунктом 86.7.1 пункту 86.7 статті 86 ПК України встановлено, що акт перевірки, заперечення до акта перевірки та/або додаткові документи і пояснення, у разі їх подання платником податку у визначеному цим пунктом порядку, розглядаються комісією такого контролюючого органу з питань розгляду заперечень та пояснень до актів перевірок (далі - комісія з питань розгляду заперечень), яка є постійно діючим колегіальним органом контролюючого органу. Склад комісії та порядок її роботи затверджуються наказом керівника контролюючого органу.
Аналіз наведених положень ПК України дозволяє дійти висновку, що податкова звітність має бути підтверджена фактично здійсненими господарськими операціями, належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність цих операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника. Такі документи платник податку зобов`язаний подати до перевірки, а у разі наявності обставин, які це унеможливлюють - після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки.
Також платник податків наділений правом подання документів, які не враховано податковим органом, до заперечень на акт перевірки.
Колегія суддів звертає увагу на те, що долучені до матеріалів справи додаткові документи позивачем не було надано контролюючому органу при перевірці.
При цьому, заперечень до акта перевірки ГУ ДФС у м. Києві від 11.05.2019 №1032/26-15-42-03-30/27207000996, як і будь-яких первинних бухгалтерських документів, на спростування її висновків не подавав.
Не встановлено обставин подання позивачем первинних бухгалтерських документів податковому органу й до чи після початку проведення перевірки або разом з поданими ДПС України скаргами. 
Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження платником задекларованої суми податкових зобов`язань належними документами бухгалтерського обліку законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. Своєю чергою, обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці.
У постанові від 6 серпня 2019 року у справі №160/8441/18 вказано, що ця норма вимагає наявність документів на час складення податкової звітності, встановлює правило щодо надання платником податків документів для перевірки, а також юридичний наслідок недотримання цього правила як виключення факту документів на час складення податкової звітності. Вона є складовою механізму правового регулювання податкового обліку і не входить в будь-яку конкуренцію з процесуальними нормами, якими встановлені правила доказування в адміністративному судочинстві.
Верховний Суд, зокрема у постановах від 27 квітня 2022 року у справі №20/13197/20, від 22 червня 2022 року у справі №826/13633/17 вказав, що наслідки, передбачені пунктом 44.6 статті 44 ПК України, стосуються документів, що відповідають сукупно наступним умовам: документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки; на підставі яких платник веде облік доходів, витрат та інших показників; безпосередньо пов`язані із визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань; зберігання яких є законодавчим обов`язком платника податків; вимога щодо надання яких містилася у належно оформленому запиті контролюючого органу.
Так, Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що обов`язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов`язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці. Ненадання таких документів нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України прирівнюється до їх відсутності. Винятком є випадки виїмки документів або іншого їх вилучення правоохоронними органами та іншими компетентними органами.
Тобто, у разі ненадання платником податків документів для проведення перевірки, у контролюючого органу є законні підстави провести перевірку з використанням наявної у нього податкової інформації щодо задекларованих позивачем сум податкових зобов`язань та визнати ці суми непідтвердженими документально.
Водночас, якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає в порядку пункту 86.7 статті 86 цього Кодексу документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки, такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Аналогічного висновку щодо тлумачення наведених законодавчих норм дійшов і Верховний Суд, зокрема, в постановах від 6 серпня 2019 року у справі № 160/8441/18 та від 29 травня 2020 року у справі № 826/27811/15.
У постановах від 8 серпня 2019 року у справі №802/1069/13-а, від 1 квітня 2020 року у справі № 640/637/19 Верховний Суд висловив позицію про те, що законодавцем передбачено право платника податків надати контролюючому органу документи, які були відсутні під час перевірки. Якщо платник податків у запереченнях на акт перевірки посилається на обставини, що не були досліджені під час перевірки, до прийняття рішення за результатами такої перевірки це зумовлює обов`язок податкового органу щодо призначення та проведення позапланової перевірки.
Схожі за змістом висновки наведені також і в постановах Верховного Суду від 15 березня 2024 року у справі № 820/6190/16, від 12 квітня 2024 року у справі № 160/6768/20.
Отже, надання платником фінансово-господарських документів під час проведення перевірки є необхідною умовою підтвердження ведення бухгалтерського обліку та правомірності формування ним показників податкового обліку. Обов`язок платника зберігати документи й надавати їх під час перевірки контролюючому органу кореспондує з компетенцією контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі таких документів. Ненадання платником податків документів на підтвердження задекларованих показників податкового обліку прирівнюється нормами пункту 44.6 статті 44 ПК України до їх відсутності. Якщо ж платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені ним у податковій звітності, але не надані під час перевірки, такі документи мають бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.
Необхідність врахування контролюючим органом під час прийняття податкового повідомлення-рішення документів, наданих платником разом із запереченнями на акт перевірки підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду, викладеною зокрема у постановах від 06 серпня 2019 року у справі № 160/8441/18, від 29 травня 2020 року у справі № 826/27811/15, від 29 січня 2021 року у справі № 813/2232/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 320/4918/19, від 27 червня 2024 року у справі № 580/4890/23, від 20 вересня 2024 року у справі № 460/49664/22.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Позивачем в доводах апеляційної скарги не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаних правових позицій Верховного Суду, які під час розгляду справи були правомірно враховані судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Документи, які, на думку позивача, спростовували висновки контролюючого органу, не були подані платником податків у своїх запереченнях на акт перевірки чи до скарг на прийняті за наслідками перевірки рішень.
Суд попередньої інстанції цілком обґрунтовано критично оцінив доводи позивача, що первинні бухгалтерські документи, на які посилається позивач як на підставу спростування висновків податкового органу, були надані для перевірки, однак не були прийняті, оскільки в силу положень пункту 44.7 статті 44 ПК України у такому разі у платника виникає обов`язок до закінчення перевірки надіслати листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного або надати безпосередньо до контролюючого органу, який проводить перевірку, копії таких документів (засвідчені печаткою платника податків (за наявності печатки) та підписом платника податків - фізичної особи або посадової особи платника податків - юридичної особи).
Натомість, позивачем доказів скерування у встановленому порядку листом з повідомленням про вручення та з описом вкладеного документів на підтвердження власної позиції до контролюючого органу не надано і судом не встановлено. 
Крім того, позивач двічі скористався правом на оскарження спірних податкових повідомлень-рішень в адміністративному порядку до ДПС України, однак у жодній із скарг не йшлося про відмову посадової особи контролюючого органу у прийнятті первинних бухгалтерських документів. 
Отже, надані позивачем докази протирічать один одному, є взаємовиключними, не узгоджуються між собою і матеріалами адміністративної справи, а відтак позивачем не доведено їх відповідність критерію достовірності відповідно до ст. 90 КАС України.
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що встановлені обставини справи дають підстави для висновку про доведеність допущених позивачем порушень, а прийняті контролюючим органом рішення є правомірними.
За вказаних обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин, суд першої інстанції при розгляді даного спору обґрунтовано вказав, що в задоволенні позову слід відмовити.
Апеляційна скарга не містить суттєво інших обґрунтувань, ніж ті, які були зазначені у позовній заяві, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.
Надаючи оцінку кожному окремому доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішень про застосування штрафних санкцій - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко 

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови складено 26.02.2026.