Справа № 930/2507/24
Провадження № 22-ц/801/427/2026
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року	Справа № 930/2507/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів: Матківської М. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Антонюк Юлія Михайлівна, на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Науменка С. М. у залі суду в м. Немирів Вінницької області, повне судове рішення складено 01 грудня 2025 року,
у цивільній справі № 930/2507/24 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Немирівської об`єднаної територіальної громади Вінницької області та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності на квартиру,

встановив:
Короткий зміст вимог 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Немирівської об`єднаної територіальної громади Вінницької області та ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу укладеним та визнання права власності на квартиру. 
Свої вимоги обґрунтували тим, що з 24.05.1997 перебувають в зареєстрованому шлюбі, після одруження проживали з батьками. У подальшому вирішили придбати квартиру в с. Сокілець Немирівського району (за місцем роботи) для окремого проживання сім`ї.
На той час ОСОБА_4 вирішила продати квартиру АДРЕСА_1 , яка перебувала у її власності, за 3 000 доларів США.
Позивачі передали ОСОБА_5 за придбану квартиру кошти в сумі 3 000 доларів США, про що вона 26.08.1997 написала розписку.
Одночасно з розпискою ОСОБА_4 передала позивачам оригінали правовстановлюючого документу на квартиру (договору купівлі-продажу жилої квартири від 22.12.1993) та технічного паспорту, при цьому належне оформлення відчуження квартири продавець та покупці (позивачі) усно домовилися провести в майбутньому.
Однак ОСОБА_4 відмовлялася здійснити належне оформлення угоди купівлі-продажу квартири, уникала контактів з позивачами, реєстрації місця проживання позивачів та їх дітей (синів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ) у придбаній квартирі не перешкоджала.
Позивачі, вважаючи вказану квартиру своєю власністю, зробили в квартирі капітальний ремонт, облаштували її, зареєстрували в ній своє місце проживання. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають зазначену квартиру своїм житлом, в якому їх сім`я безперервно, відкрито та безперешкодно проживає більше 23 років, інше житло у них відсутнє. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті належне оформлення відчуження квартири стало неможливим.
Вказаний договір купівлі-продажу квартири не було посвідчено нотаріально, разом з цим, сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу квартири, відбулося його виконання, продавець отримав кошти, а позивачі (покупці) почали користуватися та утримувати квартиру, в позасудовому порядку здійснити належне оформлення відчуження квартири неможливо, тому позивачі вважають, що лише в судовому порядку можливо визнати набуття ними права власності на вищезазначену квартиру та визнати договір купівлі-продажу укладеним.
Посилаючись на норми частини другої статті 220 ЦК України, просили суд визнати укладеним між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 як покупцями договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 26.08.1997; визнати за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що відповідно до статті 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу квартири підлягав, як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації, за таких обставин суд дійшов до висновку про те, що правила частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з державною реєстрацією, а тому відмовив в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У грудні 2025 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , діючи через свого представника – адвоката Антонюк Ю. М., подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність в судовому рішенні мотивації та оцінки доказів, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання судом першої інстанції, просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Маткіаська М. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 січня 2026 року, після усунення позивачами недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 січня 2026 року задоволено заяву ОСОБА_1 про повернення надмірно сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 6 113,10 грн.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 24 лютого 2026 року о 12:00 год. з повідомленням сторін.
За клопотанням представника позивачів – адвоката Антонюк Ю. М. розгляд справи відкладено на 10 березня 2026 року о 11:40 год.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачі впродовж 28 років проживають у спірній квартирі, яку обслуговують, ремонтують, в якій зареєстровані та вважають своїм житлом, враховуючи відсутність заперечень щодо задоволення позову з боку відповідачів, разом з тим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову на тій підставі, що правочин не був нотаріально оформленим та не пройшов державну реєстрацію в порушення вимог 227 ЦК УРСР.
Однак місцевий суд не взяв до уваги, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23) зазначено: «у статті 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку. В ЦК УРСР не передбачалося обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29 березня 2018 року в справі № 904/4573/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 вересня 2019 року в справі № 903/729/16, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 183/900/17 (провадження № 61-9101св21)).
Отже вважають, що судом першої інстанції неправильно застосовано норму матеріального права при вирішенні спору по суті.
На переконання представника позивачів, суд першої інстанції, не дотримавшись вищезазначених рекомендацій Верховного Суду, з формальної неправильної підстави відмовив позивачам в задоволенні позову, позбавив їх можливості завершити процес набуття права власності на квартиру, не продемонстрував готовність держави забезпечити реалізацію позивачами їх прав за відсутності будь-яких інших механізмів його реалізації, не врахував, що продавець квартири ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що за будь-яких обставин виключає можливість належного оформлення договору за її участі, не врахував, що задоволення позову не призведе до порушення прав та свобод інших осіб, натомість відновить справедливість та захистить права позивачів.
На виконання вимог статті 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційних скарг та додані до них матеріали, проте відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.
Згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник позивачів – адвокат Антонюк Ю. М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити з підстав, наведених у ній. 
Представник Немирівської міської ради в судове засідання не з`явився, попередньо подав заяву про розгляд справи у відсутність представника міської ради, при вирішенні справи покладається на розсуд суду.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день та час судового розгляду повідомлена належним чином, причини її неявки до суду невідомі. 
З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
У справі встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 01.06.2021 виконавчим комітетом Немирівської міської ради Немирівського району Вінницької області.
Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла її дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією спадкової справи № 115/2021 заведеної до майна померлої.
Як встановлено з матеріалів спадкової справи, спадкових прав в частині спірної квартири ОСОБА_3 не оформляла.
З наданої позивачами копії договору купівлі-продажу квартири від 22.12.1993, посвідченого секретарем виконкому Сокілецької сільської Ради народних депутатів Куленко Л. С., вбачається, що ОСОБА_8 належала квартира АДРЕСА_2 .
Відповідно до копії Реєстраційного посвідчення виданого Тульчинським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_2 на праві особистої власності зареєстрована 28.10.1996 за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого виконкомом Сокілецької сільської ради від 22.12.1993 Р. № 22., за реєстраційним номером 249 в реєстраційній книзі № 1.
З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, наданого відділом Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), вбачається, що 26.11.1962 ОСОБА_9 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_10 .
Також в судовому засіданні досліджену надану позивачами копію розписки, від 26.08.1997, відповідно до змісту якої ОСОБА_5 , в присутності секретаря виконкому Сокілцької сільської ради Куленко Л. С. отримала грошові кошти в сумі 3 000 доларів від продажу своєї квартири, які сплатили їй покупці квартири подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 надала суду покази, що працювала секретарем виконкому Сокілецької сільської ради та знала ОСОБА_4 , вони разом працювали. Також вона була свідком при складанні розписки про отримання коштів за продаж квартири.

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанцій не відповідає в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу квартири підлягав, як нотаріальному посвідченню так і державній реєстрації, за таких обставин суд дійшов до висновку про те, що правила частини другої статті 47 ЦК УРСР 1963 року не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов`язується з державною реєстрацією.
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли до набрання ним чинності.
Таким чином, на спірні правовідносини щодо набуття позивачами права власності на квартиру поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення.
Як на підставу заявлених вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилалися на положення статті 220 ЦК України, при цьому ставлять вимогу про визнання укладеним між ОСОБА_4 як продавцем та позивачами як покупцями договір купівлі-продажу спірної квартири.
Частиною першою статті 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Статтею 48 ЦК УРСР визначено, що по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.
Відповідно до абзацу 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб і валютних цінностей на суму понад 50 крб.
Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Окремі квартири в багатоквартирному будинку були самостійними об`єктами цивільного обороту, а отже за статтею 227 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках укладення договору купівлі-продажу жилого будинку.
Тому законодавство, чинне на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не передбачало обов`язку нотаріально посвідчувати договір купівлі-продажу квартири, у тому числі у випадку укладення договору, стороною якого є фізична особа, крім жилих будинків (стаття 227 ЦК УРСР).
Аналогічну правову позицію наведено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 березня 2018 року у справі N 904/4573/16 та від 04 вересня 2019 року у справі справа N 903/729/16, від 30 листопада 2022 року у справі N 183/900/17, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі справа N 336/6023/20, постанові Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 501/896/23.
Крім того, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статі 5 ЦПК України).
Отже, абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України в редакції, на час розгляду справи, передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який встановлений договором або законом. Такого способу захисту як визнання договору укладеним цивільне законодавство на час виникнення спірних правовідносин не передбачало (ст. 6 ЦК УРСР 1963 року), а суд не мав відповідного повноваження. Лише з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України Цивільного процесуального кодексу України Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений не тільки договором або законом, але й судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті ЦК України).
Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 44 ЦК УРСР повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.
Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі (частина перша статті 45 ЦК УРСР).
На рівні ЦК УРСР 1963 року не передбачалося правила про пріоритетність його норм над нормами інших законів.
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. У такому разі визнання вказаного договору укладеним не буде належним способом захисту.
З огляду на встановлені судами обставини справи підстав для задоволення позовної вимоги про визнання договору укладеним у суду не має. 
Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з вимогою про визнання права власності на квартиру
У справі встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 01.06.2021 виконавчим комітетом Немирівської міської ради Немирівського району Вінницької області.
Спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла її дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією спадкової справи № 115/2021 заведеної до майна померлої.
Так, згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 22.12.1993, посвідченого секретарем виконкому Сокілецької сільської Ради народних депутатів Куленко Л. С., ОСОБА_8 належала квартира АДРЕСА_2 .
Відповідно до копії Реєстраційного посвідчення виданого Тульчинським бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_2 на праві особистої власності зареєстрована 28.10.1996 за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого виконкомом Сокілецької сільської ради від 22.12.1993 Р. № 22, за реєстраційним номером 249 в реєстраційній книзі № 1.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування ( статті 79, 80 ЦПК України). 
Відповідно до статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.13 закону «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.
Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч. 2 ст. 12 цього закону).
Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК).
Отже, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень ст. 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати, чи належить майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.
На підтвердження укладення договору купівлі-продажу спірної квартири і його виконання позивачі надали суду розписку від 26.08.1997.
Проте надана позивачами копія розписки від 26.08.1997, відповідно до змісту якої ОСОБА_5 , в присутності секретаря виконкому Сокілцької сільської ради Куленко Л. С. отримала грошові кошти в сумі 3 000 доларів від продажу своєї квартири, які сплатило їй подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не містить істотних умов договору купівлі-продажу.
Так, у цій розписці не зазначено об`єкт договору купівлі-продажу, а саме за продаж якої саме квартири ОСОБА_5 , в присутності секретаря виконкому Сокілцької сільської ради Куленко Л. С. отримала грошові кошти в сумі 3 000 доларів від покупців, як і не зазначено в якому будинку вона розташована та за якою адресою, не зазначена ціна договору, що позбавляє суд перевірити виконання договору сторонами відповідно до його умов.
Предмет договору охоплює майнові та/або немайнові блага, стосовно яких укладається договір (об`єкт договору); поведінку сторін договору (взаємні права й обов`язки, які мають бути вчинені або від вчинення яких сторони мають утриматися); майновий титул, на підставі якого сторона, котра отримала об`єкт правовідношення, надалі здійснюватиме свої правомочності відносно останнього.
Відсутність хоча б однієї зі складових предмета договору свідчить про недосягнення згоди сторін стосовно того, які саме взаємні права й обов`язки вони прагнуть врегулювати та/або стосовного якого об`єкта.
Отже, до предмета доказування у цій справі входять не лише волевиявлення сторони договору на укладення відповідного правочину, факт виконання умов договору, встановлення причин не проведення державної реєстрації, але й дослідження відповідності такого договору загальним вимогам чинності правочину. 
Відсутність таких даних в спірному випадку ставить під сумнів сам факт укладання такого договору між сторонами.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо наявності факту безповоротного ухилення від нотаріального посвідчення правочину, укладеного у 1997 році та втрата можливості з будь яких причин його посвідчити, не мають правового значення, оскільки об`єкт договору купівлі-продажу, а саме, квартира, що належала продавцю, її місце розташування, в розписці від 26.08.1997 не зазначені, а тому не може бути предметом договору купівлі-продажу.
Загальний порядок укладення договорів учасниками цивільних відносин визначено у главі 3 ЦК УРСР «Угоди».
До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Проте розписка про передачу коштів підтверджує лише факт отримання грошей, проте не не свідчить про укладення договору купівлі-продажу. Вона не фіксує істотні умови угоди, тому для суду це лише доказ виконання зобов`язань, а не переходу права власності на майно.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по - перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Тобто, за вказаною нормою права вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Проте позивачами не доведена правомірність набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі розписки від 26.08.1997, а тому право позивачів не порушене й не підлягає захисту у судовому порядку. 
Оскільки суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з інших підстав, не дослідивши відповідність такого договору загальним вимогам чинності правочину, то відповідно до пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , але з інших мотивів, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, судове рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції лише в частині викладення мотивів, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Антонюк Юлія Михайлівна, задовольнити частково.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 21 листопада 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.

Головуючий         Ю. Б. Войтко

Судді:         М. В. Матківська

І. М. Стадник