ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/1711/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Запорізької міської ради
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025
у справі за позовом Запорізької міської ради 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Камелот"
про стягнення 431 289,35 грн.
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог 
1.1. Запорізька міська рада (далі - позивач, скаржник, Міськрада) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Камелот" (далі - відповідач, ТОВ "Камелот") про стягнення заборгованості за договором оренди землі від 25.09.2015 № 201507000100421 за період з 01.01.2022 по 31.12.2023 у розмірі 431 289,35 грн.
1.2. За доводами Міськради відповідач не у повному обсязі здійснював розрахунки за укладеним сторонами договором оренди землі, що і стало підставою для звернення з цим позовом.
2. Стислий виклад обставин справи, встановлених судами 
2.1. Міськрада та ТОВ "Камелот" уклали договір оренди землі від 25.09.2015 № 201507000100421, відповідно до якого відповідач отримав у строкове платне користування земельну ділянку площею 0,9569 га для розташування плодоовочевої бази. Договір укладено строком до 28.01.2034. 
2.2. Згідно з пунктом 12 договору орендна плата встановлена у розмірі 247 784,47 грн на рік, що складає 3 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки в цінах 2015 року. Відповідно до пункту 34.6 договору орендар зобов`язаний самостійно щорічно індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством.
2.3. За інформацією Департаменту фінансової та бюджетної політики Міськради ТОВ "Камелот" сплатило у 2022 році 31 365,02 грн, що за розрахунком позивача утворило заборгованість у сумі 382 652,60 грн, а у 2023 році сплатило 427 447,51 грн, що за розрахунком позивача утворило заборгованість 48 663,75 грн. Загальна сума заборгованості за період з 01.01.2022 по 31.12.2023 за розрахунком Міськради склала 431 289,35 грн.
2.4. Позивач здійснив розрахунок заборгованості з урахуванням коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки у 2022 році склала 13 800 587,34 грн, тому розмір орендної плати за 2022 рік - 414 017,62 грн, а нормативна грошова оцінка у 2023 році склала 15 870 675,44 грн, тому розмір орендної плати - 476 111,26 грн. 
3. Короткий зміст судових рішень
3.1. Господарський суд Запорізької області рішенням від 08.08.2024 позов задовольнив.
3.2. Задовольняючи позов, послався на те, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а відповідач не надав доказів сплати орендної плати у встановленому розмірі.
3.3. Центральний апеляційний господарський суд постановою від 24.06.2025 скасував рішення Господарського суду Запорізької області від 08.08.2024, ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог та ухвалив здійснити поворот виконання рішення суду першої інстанції.
3.4. Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач повністю виконав свої зобов`язання зі сплати орендної плати та заборгованість у нього відсутня з огляду на те, що за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 відповідач був звільнений від орендної плати на підставі закону, а за 2023 рік орендна плата мала нараховуватись у зменшеному розмірі. 
3.5. Щодо звільнення від орендної плати за період 2022 року суд апеляційної інстанції вказав, що 06.05.2023 року набув чинності Закон України від 11.04.2023 № 3050-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно". У новій редакції підпункту 69.14 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України передбачено, що за період з 01.03.2022 до 31.12.2022 не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки, що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих територіях України, та перебувають у користуванні юридичних осіб.
3.6. Щодо орендної плати за 2023 рік, колегія суддів виходила з того, що відповідно до підпункту 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" від 27.05.2022 № 634 орендарям на територіях активних бойових дій орендна плата нараховується у розмірі 50 відсотків розміру орендної плати, встановленої договором оренди. Звільнення або перерахунок орендної плати здійснюється без окремого рішення орендодавця.
3.7. Крім того, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що позбавило його можливості реалізувати свої процесуальні права на подання відзиву та участь у судовому засіданні.
4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
4.1. Міськрада через підсистему "Електронний суд" подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025, у якій просить її скасувати, а рішення Господарського суду Запорізької області від 08.08.2024 - залишити в силі.
4.2. На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що постанова апеляційного господарського суду ухвалена з неправильним застосуванням норм матеріального (статей 2, 3, 4, 79-1, 93, 116, 120, 123, 124 Земельного кодексу України, статей 11, 15, 16, 509, 525, 526, 762 Цивільного кодексу України, статей 1, 2, 13, 15, 21 ЗУ "Про оренду землі", Постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану") та порушенням норм процесуального права
4.3. Зокрема, за доводами скаржника, суд апеляційної інстанції застосував нормативно-правовий акт, який не підлягав застосуванню, а саме підпункт 2 пункту 1 Постанови КМУ "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" від 27.05.2022 № 634, відповідно до якої орендарям на територіях активних бойових дій орендна плата нараховується у розмірі 50 відсотків розміру орендної плати, встановленої договором оренди. Звільнення або перерахунок орендної плати здійснюється без окремого рішення орендодавця.
4.4. Міськрада також вказує про наявність підстав касаційного оскарження судового рішення у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), а саме необхідність відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19, щодо того, що законодавчо не передбачено автоматичної зміни розміру орендної плати за договором оренди землі з урахуванням щорічної індексації нормативної грошової оцінки, а індексація нормативної грошової оцінки не є тотожною індексації орендної плати.
4.5. Водночас, на думку Міськради, суд апеляційної інстанції врахував нові докази в той час як строки подання додаткових доказів спливли.
5. Позиція інших учасників справи
5.1. ТОВ "Камелот" у відзиві просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. 
6. Позиція Верховного Суду
6.1. Заслухавши суддю-доповідачку, дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та відзиві на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
6.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
6.3. Як вже зазначалось, предметом розгляду у цій справі є стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за землю за період 2022-2023 роки.
6.4. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року відповідач був звільнений від сплати орендної плати на підставі Закону України від 11.04.2023 № 3050-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно".
6.5. Колегія суддів враховує, що хоча скаржник і просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати повністю і залишити в силі рішення суду першої інстанції, проте доводів щодо безпідставності звільнення відповідача від сплати орендної плати за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року касаційна скарга не містить.
6.6. За 2023 рік відповідач мав пільги зі сплати орендної плати відповідно до підпункту 2 пункту 1 Постанови КМУ "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" від 27.05.2022 № 634. Крім того, за висновком суду, позивач у розрахунках застосовував змінену нормативну грошову оцінку земельної ділянки без належних правових підстав, оскільки рішення органу місцевого самоврядування про затвердження нової технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки до матеріалів справи не надано. При цьому суд покликався на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19, відповідно до якого законодавчо не передбачено автоматичної зміни розміру орендної плати за договором оренди землі з урахуванням щорічної індексації нормативної грошової оцінки, а індексація нормативної грошової оцінки не є тотожною індексації орендної плати.
Щодо застосування до спірних правовідносин постанови КМУ "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану".
6.7. Відповідно до статті 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
6.8. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (стаття 2 цього Закону).
6.9. Статтею 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Земельне законодавство включає цей Кодекс, інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин (стаття 4 Земельного кодексу України).
6.10. Водночас постанова КМУ "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" була ухвалена відповідно до Закону України від 01.04. 2022 № 2181-IX "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
6.11. Колегія суддів звертає увагу, що Закон України "Про оренду державного та комунального майна" регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим. Об`єктами оренди є майно, перелічене у статті 3 цього Закону.
6.12. Отже положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна" як і постанови КМУ "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" не застосовуються до оренди землі, оскільки така має окреме правове регулювання.
6.13. Однак суд апеляційної інстанції наведеного не врахував, помилково застосувавши положення постанови КМУ "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" до спірних правовідносин. Відтак доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими.
Щодо відступу від висновку щодо застосування норм права викладених у постанові Верховного Суду від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19.
6.14. Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
6.15. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 зазначеного Кодексу, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів для такого відступлення. 
6.16. Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.
6.17. У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v.United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.
6.18. Суд вважає за необхідне звернутися до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13, де зазначено, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави - попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
6.19. Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Отже, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
6.20. Верховний Суд неодноразово наголошував, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
6.21. Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44- 45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі №260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 (пункт 45).
6.22. Отже, необхідність відступу від правових позицій Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, Суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.
6.23. Проте скаржник у касаційній скарзі, у контексті положень пункту 2 частини 2 статті 287 ГПК України не навів вагомих і достатніх аргументів, які би дійсно свідчили про обґрунтованість необхідності відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 16.03.2020 у справі № 922/1658/19, а саме, не довів наявності причин для такого відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення, зміна суспільного контексту). Аргументи скаржника у відповідній частині фактично ґрунтуються на власному тлумаченні норм права, що регулюють спірні правовідносини, та на незгоді з правовою позицією, викладеною у вказаній постанові; у свою чергу вони не містять фундаментальних обґрунтувань щодо підстав для відступу від правової позиції, викладеної у вказаній постанові.
6.24. При цьому колегія суддів враховує, що у наведеній скаржником постанові Верховний Суд виснував таке:
"53. Відповідно до положень пункту 289.2 статті 289 ПК України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року. 
Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.
54. Хоча природа як індексації нормативної грошової оцінки, так і індексації орендної плати базується на індексі споживчих цін, обрахованих Державною службою статистики України, проте механізм їх застосування є різними як за правовим змістом так і за суб`єктами застосування. Зокрема, індексація нормативної грошової оцінки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, із застосуванням певної методики (стаття 289 ПК України). Більше того, різні числові показники індексації нормативної грошової оцінки та індексу споживчих цін за 2016, 2017, 2018 роки підтверджують відмінність цих двох показників. 
55. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди (абзац 3 статті 21 Закону України "Про оренду землі"). Отже, за загальним правилом індексувати необхідно лише орендну плату, якщо інше не передбачено у договорі оренди. Індексація ж нормативної грошової оцінки має використовуватися, як правило, для визначення розміру земельного податку за відсутності договору оренди земельної ділянки. 
Якщо обов`язкова індексація нормативної грошової оцінки не визначена у договорі, то обчислення орендної плати відбувається відповідно до наведеної норми Закону (індексується лише орендна плата)." 
6.25. Тож під час нового розгляду цієї справи, суду апеляційної інстанції необхідно врахувати вищевикладене, зокрема дослідити умови укладеного сторонами справи договору оренди та, відповідно, з`ясувати фактичний розмір орендної плати, який мав сплатити відповідач у спірний період. 
6.26. Відповідно ж до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.27. Тож постанова суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, вимогам статей 3, 236, 282 ГПК України не відповідає, оскільки суд не з`ясував належним чином обставини, які входять до предмета доказування у цій справі, зокрема, щодо дійсного розміру орендної плати, який підлягав сплаті у спірний період, та, відповідно, наявності чи відсутності у відповідача заборгованості з орендної плати.
6.28. Враховуючи межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, які обмежують повноваження суду касаційної інстанції в частині здійснення додаткової оцінки доказів та встановлення обставин у справі, усунути вказані вище недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можливо без направлення справи на новий розгляд.

Щодо стверджуваних процесуальних порушень
6.29. У касаційній скарзі Міськрада посилається, зокрема на те, що суд апеляційної інстанції врахував нові докази в той час як строки подання додаткових доказів спливли.
6.30. Частина восьма статті 80 ГПК України передбачає, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
6.31. У свою чергу стаття 269 ГПК України, якою встановлені межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, передбачає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
6.32. Системний аналіз статей 80 та 269 ГПК України свідчить про те, що єдиний виняток, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням установленого строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи. Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2026 у справі № 910/6654/24.
6.33. Досліджуючи причини неподання доказів у першій інстанції відповідачем, суд апеляційної інстанції урахував, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що позбавило його можливості реалізувати свої процесуальні права на подання відзиву та участь у судовому засіданні. Зазначені обставини, на думку колегії суддів, є переконливими, а тому доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права є необґрунтованими та відхиляються. 
7. Висновки Верховного Суду
7.1. За змістом пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
7.2. Згідно із частиною третьою статті 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
7.3. За частиною четвертою цієї ж статті справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 
7.4. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що постанову у справі слід скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
8. Судові витрати
8.1. Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В :
1. Касаційну скаргу Запорізької міської ради задовольнити частково.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 у справі № 908/1711/24 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов 

Г. Мачульський