Справа № 302/138/26 
Провадження № 2/302/205/26 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(у повному обсязі)

07 квітня 2026 року селище Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі
головуючого судді Готри В. Ю.,
за участі: секретаря судового засідання Царь О. В., 
представниці відповідача ОСОБА_1 – адвокатки Хворост Д. М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», в інтересах якого діє представниця Кудіна Анастасія В`ячеславівна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

у с т а н о в и в:

У лютому 2026 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ», товариство), в інтересах якого діє представниця Кудіна А. В., звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов обґрунтований тим, що 03 липня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений в електронній формі кредитний договір № 536237771. 
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
31 грудня 2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до реєстру боржників № 300 від 03.09.2024 до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 536237771.
27 лютого 2025 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до умов якого, ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає належні ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги до боржників, указаних у реєстрах прав вимоги. 
Так, відповідно до реєстру прав вимоги № 4 від 04.08.2025 до договору факторингу № 27/0225-01 від 27.05.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача у сумі 100 845 грн, з яких 27 000 грн заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 60 345 грн заборгованість по процентам та 13 500 грн неустойки.
Посилаючись на наведені вище обставини, а також на ухилення відповідачем від виконання своїх зобов`язань за цим кредитним договором, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 100 845 грн, із яких 27 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 60 345 грн заборгованість по процентам та 13 500 грн неустойки, а також понесені у справі судові витрати.

Ухвалою судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 5 лютого 2026 року цю позовну заяву ТОВ «ФК «ЄАПБ» було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У відзиві на позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Хворост Д. М., посилався на часткове визнання позовних вимог у сумі заборгованості у розмірі 30 870 грн, із яких 27 000 грн тіло кредиту та 3 870 грн заборгованість за відсотками. Щодо решти позовних вимог уважає їх безпідставними та необґрунтованими.
Зазначав, що він своїм правом на продовження дисконтного періоду кредитування (30 днів) на той самий строк не скористався, оскільки не виконав умови, визначені договором для зміни (продовження/поновлення) строку кредитування. За таких обставин права та обов`язки сторін, що визначені цим договором припинились в останній день 30-ти денного строку кредитування, тобто 02.08.2024. Після цієї дати користування ним кредитними коштами набуло характеру неправомірного користування чужими коштами. У даній ситуації, з урахуванням його пасивної поведінки, який під час дисконтного періоду кредитування з 03.07.2024 по 02.08.2024 (30 календарних дів) не виконував свої обов`язки (не сплатив проценти) та не скористався правом щодо продовження кредитування на умовах дисконтного періоду, строк кредитування за договором кредитної лінії № 536237771 від 03.07.2024 закінчився одночасно із закінченням дисконтного періоду кредитування, тобто 2 серпня 2024 року.
Також відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану споживач звільняється від обов`язку сплати неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, що мають характер санкцій. Оскільки підвищення ставки з 0,47 % до 1,5% за період, що вже минув, є фактично штрафною санкцією за невиконання умов дисконтного періоду, такі нарахування не підлягають задоволенню. Таким чином, сума заборгованості, яка підлягає стягненню з нього складає 30 807,00 грн, з яких 27 000,00 грн заборгованість по кредиту та 3 807,00 грн проценти за правомірне користування кредитом (30 днів за ставкою 0,47 %). Окрім цього, у зв`язку із уведенням в Україні воєнного стану, будь-яка неустойка (штраф, пеня), передбачена умовами кредитного договору № 536237771 та нарахована після 24 лютого 2022 року, підлягає списанню кредитодавцем та не може бути стягнута у судовому порядку, а тому позовні вимоги в частині стягнення з нього на користь позивача неустойки (штрафу) в розмірі 13 500,00 грн задоволенню не підлягають.
З огляду на наведене просив суд позов задовольнити частково, а саме стягнути з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 536237771 від 03.07.2024 у розмірі 30 807 грн, з яких 27 000 грн заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) та 3 807 грн – процентами за час правомірного користування кредитом у межах строку кредитування. У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю, а також здійснити пропорційний розподіл та взаємозалік судових витрат між сторонами, за результатами якого стягнути з позивача на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 089,89 гривень.

У відповіді на відзив ТОВ «ФК «ЄАПБ» посилалося на те, що підписавши кредитний договір відповідач посвідчив свою обізнаність та згоду з його умовами. При укладенні цього договору волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлений ним, а саме отримання кредитних коштів позичальником ОСОБА_1 . Відповідач із власної ініціативи звернувся за отриманням кредиту до вільно обраної ним фінансової установи, отримавши від останньої всю, передбачену законодавством інформацію, перед укладанням кредитного договору.
Зазначав позивач і те, що кредитні договори діють до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, а тому кінцева дата строку кредиту є лише датою повернення кредиту, а не датою закінчення строку дії кредитного договору. При цьому за весь період перебування права вимоги по кредитним договорам у ТОВ «ФК «ЄАПБ», товариство не здійснювало жодних додаткових нарахувань і не застосовувало жодних штрафних санкцій до відповідача. Відтак ТОВ «ФК «ЄАПБ» просить суд стягнути із ОСОБА_1 лише ту заборгованість за кредитним договором, яка була нарахована йому первісним кредитором на дату відступлення права вимоги до позивача. Відповідачем умови кредитного договору не виконувались, а тому нарахування відсотків за користування кредитними коштами відповідно до умов кредитного договору є правомірним і ОСОБА_1 жодним чином не позбавляється від обов`язку виконання умов договору та погашення кредитної заборгованості у повному обсязі.
Із приводу заявленої відповідачем до стягнення із позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 8 500 грн, то з огляду на малозначність і складність даної справи по написанню відзиву на позов, є неспівмірними, необґрунтованими, завищеними та їх розмір не відповідає критеріям розумності і реальності наданих адвокатом послуг. 
За наведених вище обставин позивач просив позовні вимоги задовольнити повністю.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця-адвокатка Хворост Д. М., посилався на безпідставність доводів позивача, оскільки обов`язок повернути 27 000 грн тіла кредиту дійсно існує до повного виконання цього зобов`язання, проте право нараховувати договірні відсотки як плату за користування (прибуток банку) обмежене строком кредитування, який у даному випадку станови лише 30 днів (до 02.08.2024). Просив суд позов задовольнити частково, а саме стягнути з нього на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 536237771 від 03.07.2024 у розмірі 30 807 грн, з яких 27 000 грн заборгованість за основним боргом (тілом кредиту) та 3 807 грн – процентами за час правомірного користування кредитом у межах строку кредитування. У задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю, а також здійснити пропорційний розподіл та взаємозалік судових витрат між сторонами, за результатами якого стягнути з позивача на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 089,89 гривень.

У судовому засіданні представниця відповідача ОСОБА_1 – адвокатка Хворост Д. М. позовні вимоги визнала частково, з підстав наведених нею у заявах від 24.02.2026, 03.03.2025, а щодо задоволення решти позовних вимог заперечила з підстав їх безпідставності та необґрунтованості.
Представник позивача у судове засідання не з`явився повторно, хоча був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, однак безпосередньо у позовній заяві та відповіді на відзив просив суд розглянути цю справу без його участі.

Заслухавши доводи представниці відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини у справі та оцінивши у сукупності докази, які мають значення для справи, суд зазначає таке. 
Судом установлено, що 03 липня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 був укладений в електронній формі Договір кредитної лінії договір № 536237771, за умовами якого позичальнику ОСОБА_1 було надано на умовах строковості, платності і зворотності споживчий кредит у вигляді кредитної лінії у сумі кредитного ліміту в розмірі 27 000 грн, з дисконтним період строком на 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу та зі сплатою базової процентної ставки 1,5% у день за користування залишком кредиту та 0,47% за період від дати видачі першого траншу до 02.08.2024. Для здійснення пролонгації дисконтного періоду за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 3 807 грн. Позичальник у будь-який час, протягом дисконтного періоду дії договору, може отримати черговий транш у межах кредитного ліміту шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, в тому числі при частковому погашенні кредиту. Сторони погодили, що факт закінчення дисконтного періоду блокує можливість отримання позичальником нових траншів за договором. Рекомендована дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими траншами є дата закінчення дисконтного періоду кредитування - 02.08.2024. Для суми кредиту отриманої за першим траншем за перші 30 днів дисконтного періоду та без повного дострокового повернення всієї суми кредиту протягом дисконтного періоду, орієнтовна загальна вартість кредиту складе 39 150 грн та буде включати в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 12 150 грн та суму кредиту у розмірі 27 000 гривень /пункти 2.1-2.4, 3.1, 3.3, 6.1, 6.2, 6.4, 7.1, 8.3, 8.4, 8.5.1/ (а.с.17-39).
Цей договір підписаний його сторонами, а також підписана ОСОБА_1 заявка-анкета на отримання кредиту у розмірі 27 000 грн, строком на 30 днів, із використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Договір і заявка-анкета на отримання кредиту містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, реквізити платіжної картки, номер мобільного телефону, на який було відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника у виді BHZV.
ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит відповідно до умов укладеного договору, що стверджується відповідним платіжним дорученням про переказ відповідачу коштів на його картковий рахунок (а.с.45).
Проте ОСОБА_1 свої договірні зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у нього перед первісним кредитором станом на 03.09.2024 (момент відступлення прав вимог) утворилася заборгованість у розмірі 65 610грн, яка складається з 27 000 грн заборгованості за тілом кредиту, 25 110 грн заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги та 13 500 грн неустойки (а.с.47,48).
28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
31 грудня 2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції. Відповідно до реєстру боржників № 300 від 03.09.2024 до договору факторингу № 28/1118-01, укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс», до останнього перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 536237771, а саме в розмірі 65 610грн, яка складається з 27 000 грн заборгованості за тілом кредиту, 25 110 грн заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги та 13 500 грн неустойки (а.с.51-63).
27 лютого 2025 року між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 27/0225-01, відповідно до умов якого, ТОВ «Таліон плюс» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а останнє приймає належні ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» права вимоги до боржників, указаних у реєстрах прав вимоги. Так, відповідно до реєстру прав вимоги № 4 від 04.08.2025 до договору факторингу № 27/0225-01 від 27.05.2025, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача у сумі 100 845 грн, з яких 27 000 грн заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 60 345 грн заборгованість по процентам та 13 500 грн неустойки (а.с.49,50,67-76,79)
Розглядаючи цей спір, суд керується тим, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються, зокрема, загальними положення ЦК України про зобов`язання, параграфом 1, 2 Глави 71 ЦК України «Позика», «Кредит», законами України «Про споживче кредитування», «Про електронну комерцію».
Так, за правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За положеннями пункту 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац другий ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У пункті 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір уважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
За правилами ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору (ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлюється законом. 
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. 
Пунктом 1-1 ч. 1 ст. Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що договір про споживчий кредит – вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, установлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, установлених договором.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (ст. 1077 ЦК України).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ст. 1078 ЦК України).
За користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).
Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як кореспондують частини перші ст. 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи
Положеннями ч. 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п. 45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини» (Salman v. Turkey, заява № 21986/93, п. 100, ECHR 2000-VII).
Зважаючи на те, що відповідачем не виконано своїх зобов`язань щодо повернення тіла кредиту за цим договором у розмірі 27 000 грн, що не заперечується і самим відповідачем ОСОБА_1 , суд доходить висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими.
Із приводу позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_1 60 345 грнзаборгованості за нарахованими процентами, суд зазначає таке. 
У пунктах 55, 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) констатовано, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 виснувала, що припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України (пункт 91). Указаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає (пункт 92). У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором (пункт 141). Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem /лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачяться проти того, хто їх написав/ (пункт 128).
Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування на підставі умов договору, Велика Палата Верховного Суду зауважила: «сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх». Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин. Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за «користування кредитом», сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 146).
Як уже зазначалося вище, відповідач ОСОБА_1 03.07.2024 в заявці на отримання грошових коштів у кредит просив ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надати йому кредит у розмірі 27 000 грн строком на 30 днів (а.с.41), що відповідає самим умовам пунктів 3.1, 7.1 Договору кредитної лінії № 536237771, що кредит надається у вигляді відновлювальної лінії окремими траншами з максимальним лімітом у розмірі 27 000 грн, у межах строку дії договору, що становить 5 років із моменту підписання договору з поверненням першого траншу кредиту через 30 днів, тобто до 02.08.2024. 
За таких обставин строк користування кредитом /траншем/ становив 30 днів, тобто з 03.07.2024 по 02.08.2024. 
З огляду на наведене, на переконання суду, нараховані проценти після закінчення 02.08.2024 строку кредитування задоволенню не підлягають, у тому числі і в порядку ст. 625 ЦК України, оскільки з такими вимогами про їх стягнення на підставі ст. 625 ЦК України позивач до суду не звертався, а відтак із відповідача ОСОБА_1 , з урахуванням пункту 8.4 кредитного договору, із заявлених до стягнення процентів у розмірі 60 345 грн до задоволення підлягають проценти у розмірі 12 150 грн /1). 27 000 грн тіло кредитку х 1,5% = 405 грн у день; 405 грн х 30 днів = 12 150 грн/.
При цьому нарахування процентів у розмірі 1,5% у день від суми залишку за період із 03.07.2024 по 02.08.2024 не суперечить вимогам пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» щодо тимчасового протягом 240 днів із дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» установлення максимального розміру денної процентної ставки протягом перших 120 днів - 2,5% (до 22.04.2024) і протягом наступних 120 днів - 1,5 % (до 20.08.2024), а з 240 дня – 1% (з 21.08.2024).
Водночас суд відхиляє твердження сторони відповідача про те, що проценти за період 03.07.2024 по 02.08.2024 мають бути розраховані виходячи саме зі ставки 0,47% на день, оскільки відповідачем було порушено свої зобов`язання щодо своєчасного повернення заборгованості і таке не узгоджується з умовами кредитного договору, зокрема пунктом 8.4.
І з приводу заявлених вимог щодо стягнення неустойки в розмірі 13 500 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Суд ураховує, що норми ЦК України мають пріоритет над нормами інших законів, які мають юридичну силу, якщо вони стосуються однакових правовідносин і мають різний зміст. Так, Велика Палата ВС у постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 вказала, що закріплення в ЦК України необхідності ухвалення інших законів відповідно до цього кодексу є достатньої підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має силу закону України. Тобто в даному випадку над нормами Закону України «Про споживче кредитування». 
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Відтак позивачем не враховано вказаних вище вимог перехідних положень ЦК України та протиправно здійснено нарахування відповідачу неустойки у розмірі 13 500 гривень.
Отже, підсумовуючи зазначене вище суд доходить висновку, що позивач частково довів поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку між собою достатніми доказами свої вимоги, а відтак позов підлягає до часткового задоволення. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1, пункту 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
За таких обставин з відповідача ОСОБА_1 слід стягнути на користь позивача ТОВ «ФК «ЄАПБ» понесені останнім у справі судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог, що становить1 033,60 грн (2 662,40 грн /сплачений судовий збір/ х 38,82% /задоволених позовних вимог/ = 1 033,60).
Із приводу стягнення з позивача на користь відповідача понесених витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
Так, статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).
Положеннями ч. 1, пунктів 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з учиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частинами 1-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.
Як установлено матеріалами справи інтереси відповідача у цій справі щодо вивчення документів і підготовки відзиву на позов, заперечень представляла адвокатка Хворост Д. М., яка діяла на підставі ордеру серії ВІ № 1375483 від 23.02.2026 і договору про надання правової допомоги від 09.02.2026 (а.с.135), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ № 1932 від 17.10.2017 за № 15 (а.с.137). Відповідно до платіжної інструкції від 09.02.2026 ОСОБА_1 сплачено адвокату Хворост Д. М. гонорар у розмірі 8 500 гривень (а.с.142).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічні висновки викладені і в постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі у справі № 205/5969/15-ц (провадження № 61-12669св23).
Отже, з приводу заявлених відповідачем до стягнення розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та керуючись наведеним вище, принципів співмірності та розумності судових витрат, ураховуючи характер спірних правовідносин, обсяг наданих адвокаткою послуг відповідачу, складність справи, ціну позову, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру, часткове задоволення позову, суд доходить висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 033,60 грн, у стягненні решта таких витрат слід відмовити і покласти їх на відповідача.
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З урахуванням того, що кожна сторона повинна сплатити іншій стороні понесені судові витрати, а тому на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню різниця понесених судових витрат у розмірі 1 000 гривень. 
Керуючись статтями 76-81, 89, 133, 137, 141, 263-265, 268, 273, 274, 279, 354, 355 ЦПК України, суд 

у х в а л и в:

Позов «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», в інтересах якого діє представниця Кудіна Анастасія В`ячеславівна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором кредитної лінії № 536237771 від 03.07.2024 у розмірі 39 150 (тридцять дев`ять тисяч сто п`ятдесят) грн, яка складається із 27 000 грн тіла кредиту та 12 150 грн нарахованих відсотків.
У задоволені решти позовних вимог відмовити. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень. У стягненні решта витрат на професійну правничу допомогу відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
 
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 273 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 07.04.2026.

Учасники справи:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження: вул. Лісова, 2 м. Бровари Броварський район Київська область, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ 35625014;
Відповідач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя В. Ю. Готра