Справа № 350/1695/23
Номер провадження 2/350/7/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 року  селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд   Івано-Франківської області

в складі :
головуючого судді      Бейка А.М.,
секретаря судового засідання    Маєвської С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Рожнятів у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача – ОСОБА_3 про стягнення боргу, 
з участю учасників справи: 
позивача        ОСОБА_1 ,
представника позивача       ОСОБА_4 ,
представника відповідача      Желізняк Л.Б.,
третьої особи        ОСОБА_3 ,
суд,-
у с т а н о в и в:
І. Стислий виклад позицій сторін:
позивач ОСОБА_1 звернувся до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовною заявою до відповідача, у якій просив стягнути з останнього у його користь борг в сумі 40000 доларів США, що еквівалентно 1462744 грн., а також судові витрати у розмірі 13554 за сплачений судовий збір.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.12.2021 він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 15000 доларів США для розвитку бізнесу, а саме придбання автомобіля про що відповідач власноручно написав розписку. Вказані кошти згідно розписки ОСОБА_2 зобов`язався повертати регулярно, рівномірними періодичними платежами щомісячно з кінцевим строком повернення усієї суми позики в строк до 31.12.2022 року.
Окрім цього, 21.02.2022 він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 25000 доларів США для розвитку бізнесу, а саме придбання автомобіля про що відповідач власноручно написав розписку. Дані кошти згідно розписки відповідач зобов`язався повернути у строк до 30.07.2022.
Розписки написані ОСОБА_2 власноручно без будь-якого тиску. Однак, відповідач до цього часу не виконав умови розписок та не повернув борг. Відтак, позивач просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь 40000 доларів США що еквівалентно 1462744 грн.
Позивач ОСОБА_1 та його представник – адвокат Озарків М.Д. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав викладених в позовній заяві. ОСОБА_1 додатково пояснив, що ОСОБА_2 позичив у нього грошові кошти у загальній сумі 40000 доларів США, на підтвердження чого надав власноручно написані розписки. До цього часу кошти йому не повернуті, а тому він просить позовні вимоги задоволити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, направив суду заяву в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутності.
У попередньому судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечив, суду пояснив про те, що вказані в позові вимоги не відповідають дійсності. Зокрема зазначив, що між ним та позивачем ОСОБА_1 були господарські відносини з приводу використання ним автомобіля належного останньому, за що він сплачував щомісячні платежі. Проте жодні грошові кошти у ОСОБА_1 він не позичав, та відповідно жодні боргові розписки на отримання таких коштів не писав. Просив у задоволенні позову відмовити.
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Желізняк Л.Б. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що відповідач ОСОБА_2 заперечує наявні в позовній заяві обставини. Стверджує, що він не позичав у ОСОБА_1 грошові кошти та жодні розписки на отримання таких коштів не писав. Наявні у матеріалах справи боргові розписки нібито написані ОСОБА_2 не відповідають вимогам закону, зокрема у розписці від 21.02.2022 не зазначено номер та серію паспорта боржника, а також не долучена копія паспорта останнього, у розписці від 22.12.2021 наявне виправлення у даті строку повернення відповідачем грошових коштів. Окрім цього підписи відповідача у даних розписках різняться один від одного. Ннезрозумілим є те, що ОСОБА_2 нібито позичав у ОСОБА_1 грошові кошти на купівлю належних останньому автомобілів, і це на її думку свідчить про те, що правочини не були реальними. Однак від заявленого клопотання про проведення почеркознавчої експертизи відмовилась у судовому засіданні, через неможливість на її думку провести таку експертизу.
Зазначила також, що у ОСОБА_2 з ОСОБА_1 були господарської відносини, і ОСОБА_2 повинен був виплачувати щомісячні платежі ОСОБА_1 за те, що використовував належний ОСОБА_1 сміттєвоз у своїй господарській діяльності. З приводу цього у них і виникли непорозуміння. У зв`язку з зазначеним, просить відмовити у задоволенні позову.
Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимоги, зокрема пояснила, що їй не відомо, щоб її чоловік ОСОБА_2 позичав кошти у ОСОБА_1 , а тому жодних розписок не писав. Зазначила, що між її чоловіком та ОСОБА_1 дійсно були господарські відносини з приводу використання її чоловіком сміттєвоза належного ОСОБА_1 , за що він сплачував останньому кошти, проте автомобілями зазначеними у розписках її чоловік не користувався.
ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05.10.2023 суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку загального позовного провадження, відкрив провадження у справі та призначив відкрите підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи (а.с.13).
04.10.2023 позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову (а.с.14-15).
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05.10.2023 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на грошові кошти, рухоме та нерухоме майно, що належить на праві власності ОСОБА_2 в межах суми позовних вимог в розмірі 1462744 грн. (а.с.18-19).
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23.10.2023 підготовче провадження закрито справу призначено до судового розгляду (а.с.24).
01.11.2023 відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с.26).
07.11.2023 представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Желізняк Л.Б. через канцелярію суду подала заяву про відкладення судового засідання у зв`язку з зайнятістю в іншій справі яка розглядається в Долинському районному суді Івано-Франківської області (а.с.29-30).
07.11.2023 відповідач ОСОБА_2 подав через канцелярію суду заяву про надання йому належним чином засвідченої копії ухвали суду про накладення арешту на майно (а.с.35).
06.12.2023 та 21.02.2024 представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Желізняк Л.Б. направила на електронну адресу суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з перебуванням у відрядженні за межами Івано-Франківської області (а.с.37, 53).
17.01.2024 представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Желізняк Л.Б. подала до суду клопотання про залучення до участі у розгляді справи третьої особи (а.с. 45-46). 
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 12.03.2024 залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 (а.с.57).
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 19.03.2024 виправлено описку у вступній та резолютивній частинах ухвали суду від 12.03.2024 (а.с.58).
25.03.2024 представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Желізняк Л.Б. направила на електронну адресу суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням на лікарняному (тимчасова непрацездатність) (а.с.63-64).
24.07.2024 позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, у якій також вказав, що позовні вимоги підтримує повністю (а.с.71).
23.10.2024, 17.01.2025, 25.02.2025, 31.03.2025, 25.04.2025, 03.06.2025, 17.07.2025 та 01.10.2025 представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Желізняк Л.Б. направляла на електронну адресу суду заяви про відкладення судових засідань у зв`язку з перебуванням у відпустці, зайнятістю в іншій справі яка розглядається Бережанським районним судом Тернопільської області, перебуванням у відрядженні, сімейними обставинами, зайнятістю в іншій справі яка розглядається Івано-Франківським апеляційним судом, у зв`язку з неотриманням затребуваної інформації (а.с.77, 97, 101, 103, 105, 107-108, 112, 116).
26.11.2025 відповідач ОСОБА_2 направив на електронну адресу суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі , за участю представника – адвоката Желізняк Л.М. (а.с.123).
27.11.2025 представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Желізняк Л.Б. подала до суду заяву про виклик свідків (а.с.124-125).
09.12.2025 третя особа ОСОБА_3 направила на електронну адресу суду заяву про проведення судового засідання, яке призначено на 10.12.2025 без її участі (а.с.131).
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
Відповідно до копії боргової розписки від 22.12.2021 року, оригінал якої оглядався в судовому засіданні, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 15000 доларів США, які зобов`язався повертати регулярно, рівномірними періодичними платежами щомісячно з кінцевим строком повернення усієї суми позики в строк до 31.12.2022 року. Кошти брав на купівлю автомобіля DAF білий, р.н.з. НОМЕР_1 (а.с.3).
Відповідно до копії боргової розписки від 21.02.2022 року, оригінал якої оглядався в судовому засіданні, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 25000 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 30.07.2022 року. Кошти брав на купівлю автомобіля DAF зелений, р.н.з. НОМЕР_2 (а.с.4).
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспорного засобу серії НОМЕР_3 від 13.01.2022, ОСОБА_5 являється власником транспортного засобу марки DAF колір білий, д.н.з. НОМЕР_4 (а.с.55). 
Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспорного засобу серії НОМЕР_5 від 11.11.2021, ОСОБА_1 являється власником транспортного засобу марки DAF колір зелений, д.н.з. НОМЕР_2 (а.с.55).
Свідок ОСОБА_5 суду показав, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є його знайомими. Автомобіль марки DАF д.н.з. НОМЕР_1 був зареєстрований на нього, проте він ним не користувався. Даний автомобіль належав ОСОБА_1 , останній попросив його приїхати у сервісний центр для того щоб зареєструвати належний йому автомобіль на нього, тобто на ОСОБА_5 . Коли саме відбулося оформлення вказаного автомобіля на нього він не пам`ятає, здається це було до початку війни, тобто десь у 2022 році. Пізніше він переооформив даний автомобіль на ОСОБА_1 , однак коли саме це було він також не пам`ятає. 
ОСОБА_2 до нього жодного разу не підходив і не говорив, що хоче купити даний автомобіль. Вказав що йому нічого не відомо про написані ОСОБА_2 боргові розписки. Зазначив, що чув про якісь непорозуміння між позивачем і відповідачем, але не хоче про це говорити оскільки це було на рівні чуток. 
Свідок ОСОБА_6  суду показав, що ОСОБА_2 дуже добре знає, оскільки у минулому перебував з ним у бізнесових відносинах, ОСОБА_1 є його знайомим. Вказав, що ОСОБА_2 позичав у нього 8000 тисяч доларів США для того щоб придбати у ОСОБА_1 автомобіль. У 2023 році ОСОБА_2 у рахунок повернення боргу віддав йому автомобіль, який перебував у їхній спільній власності. Вказав, що зі слів ОСОБА_2 йому відомо, що останній заплатив ОСОБА_1 грошові кошти за один автомобіль. ОСОБА_2 йому також розповідав, що позичив у ОСОБА_1 грошові кошти, але коли і на що саме йому не відомо.
Таким чином, між сторонами виник спір щодо належного виконання позичальником ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань перед позикодавцем ОСОБА_1 згідно укладених сторонами договорів позики.
ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування:
Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).
Статтею 1046 Цивільного кодексу України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Згідно з ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18. 
У постанові від 8 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником у борг коштів із зобов`язанням їх повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. 
Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та у справі № 464/3790/16-ц суд вказав, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
Згідно зі ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.
Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Частинами 1-3 ст.545 Цивільного кодексу України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові № 483/1953/16-ц від 26.06.2018.
У той же час Верховний Суд України в постанові від 02 липні 2014 року у справі № 6-79 цс14 вказував на те, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складення розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
У ст.99 Конституції України закріплено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. 
Відповідно до ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. 
Згідно зі ст.533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. 
V. Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову:
Суд установив, що 22.12.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 кошти в розмірі 15000 доларів США які зобов`язався повернути у строк до 31.12.2022 року щомісячно в рівних долях. У вказаний строк ОСОБА_2 брав на себе зобов`язання повернути отримані у борг кошти, що підтверджується наданою позивачем розпискою від 22.12.2021року.
21.02.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 кошти в розмірі 25000 доларів США які зобов`язався повернути у строк до 30.07.2022 року, що підтверджується наданою позивачем розпискою від 21.02.2022 року.
Надані відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 розписки містять умови отримання позичальником в борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення в строк до 31.12.2022 та відповідно до 30.07.2022, а також дати отримання коштів – 22.12.2021 та 21.02.2022.
Щодо заперечень сторони відповідача.
Що стосується доводів відповідача ОСОБА_2 та його представника – адвоката Желізняк Л.Б. про те, що боргові розписки відповідач не писав, жодні кошти від позивача не отримував, і підписи на розписках останньому не належать оскільки відрізняються один від одного, то такі є голослівними, та нічим не підтвердженими. Так, суд звертає увагу, що відповідач в судовому засіданні підтвердив, що отримував копію позовної заяви, а також додатки до неї. Також з матеріалами позовної заяви, знайомилася і адвокат Желізняк Л.Б. При цьому жоден із них, ні до початку судового розгляду, ні під час судового розгляду не заявляли вимог про визнання договорів позики недійсними, чи вчиненими під впливом обману/помилки. У судовому засіданні відмовились від клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.
Натомість, жодних доказів, які б підтвердили твердження сторони відповідача та спростували доводи позивача, суду не надано.
Окрім того, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Желізняк Л.М. про неможливість ідентифікації особи боржника, оскільки у розписці від 21.02.2022 не зазначено серія та номер паспорта, проте закон не вимагає зазначення у розписці паспортних даних чи РНОКПП позичальника, вказана розписка містить чітке зазначення про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 саме в борг грошових коштів із зазначенням суми та валюти, а також дату складення розписки, про передання коштів 21.02.2022, тобто містить усі суттєві умовами договору позики.
Водночас виходячи з принципу змагальності закріпленого в ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи з принципу диспозитивності (ст.13 ЦПК України) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, суд доходить висновку, що сторона позивача виходячи з принципу змагальності та диспозитивності довела підставність заявлених позовних вимог.
В той же час, заперечуючи проти пред`явленого позову, сторона відповідача не надала жодних належних письмових та допустимих доказів, як і не обґрунтувала неможливість подання таких під час судового розгляду.
Отже, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги до ОСОБА_2 у повному обсязі, стягнувши із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість згідно розписок від 22.12.2021 та 21.02.2022 у сумі еквівалентній 40000 (сорок тисяч) доларів США за курсом Національного банку України на день подання до суду позовної заяви.
V. Розподіл судових витрат.
Питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить оплату судового збору у розмірі 13554,20 грн., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №24 від 04.10.2023 (а.с.9-10).
Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, то згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути з відповідача.
Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд -
у х в а л и в :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача– ОСОБА_3 про стягнення боргу – задоволити. 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 суму заборгованості за розписками від 22.12.2021 та 21.02.2022 у загальному розмірі 40000 (сорок тисяч) доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.10.2023 становить 1462744 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі сімсот сорок чотири) гривні а також 13554 (тринадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) гривні 20 копійок судових витрат понесених позивачем за сплату судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Текст судового рішення складено 19.03.2026 року.

Суддя         А.М.Бейко