ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/23265/25	Головуючий у 1-й інстанції Холява о.І. 	
Провадження № 33/817/78/26 	Доповідач - Тиха І.М.	
Категорія - ч.1 ст.173-2 КУпАП 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 р. Суддя Тернопільського апеляційного суду Тиха І.М., за участю ОСОБА_1 за та його представника Федчишина Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2026 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, - 
В С Т А Н О В И Л А :
Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк 5 діб.
Також стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 665 грн. 60 коп.
Згідно із постановою суду, 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , умисно висловлював образи, нецензурну лайку в сторону дружини ОСОБА_2 , що проживає разом із ним за адресою АДРЕСА_1 , чим завдав шкоду її психічному здоров`ю , вчинивши домашнє насильство психологічного характеру. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що він пропустив його з поважних причин, оскільки оскаржувану постанову ним отримано 13.01.2026, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації отримання судових рішень, та лише з цього часу він зміг ознайомитись з мотивами прийнятого рішення та подати апеляційну скаргу.
Разом із тим, просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.
Вважає постанову суду необґрунтованою в зв?язку з неповним з?ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, їх недоведеністю невідповідністю висновків, викладених у постанові суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. 
Звертає його увагу на те, що під час розгляду справи був позбавлений можливості надати повні пояснення, заявити клопотання, долучити докази, у тому числі відеозапис з мобільного телефону, який безпосередньо спростовує обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. 
Вважає, що розгляд справи відбувся формально оскільки судове засідання тривало декілька хвилин, судом не було оголошено склад суду, не роз`яснено права та обов`язки учасників процесу, не з`ясовано наявність клопотань, не забезпечено технічну фіксацію судового засідання, жоден з доказів, перелічених у постанові суду, фактично не оголошувався та не досліджувався у судовому засіданні, що є істотним порушенням вимог КУпАП та стандартів справедливого судового розгляду. 
Звертає увагу на те, що суд безпідставно визнав протокол про адміністративне правопорушення належним і достатнім доказом його вини, незважаючи на те, що під час його складення йому не було надано можливості викласти свої пояснення, не було роз`яснено його права, не забезпечено право на правову допомогу та не залучено безоплатного адвоката, що робить такий протокол неналежним та недопустимим доказом.
Вказує на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про технічні характеристики засобів відеофіксації, зазначено лише загальну фразу «відео з н.к.», що не відповідає вимогам процесуального закону та усталеній практиці Верховного Суду, у зв`язку з чим такі відеоматеріали є допустимими доказами.
Вважає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки обставині, що дві адміністративні справи про вчинення домашнього насильства щодо нього та його дружини є ідентичними за змістом, доказами та матеріалами, однак у справі відносно нього застосовано найсуворіше адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту, тоді як провадження щодо ОСОБА_2 за тими самими матеріалами було закрито, що свідчить про вибірковий та упереджений підхід суду. 
Звертає увагу на те, що сам факт виклику поліції апелянтом, наявність відеофіксації подій до прибуття працівників поліції та зафіксовані на боді-камерах обставини поведінки ОСОБА_2 , у тому числі вживання алкоголю на фоні прийому антидепресантів, судом залишені поза увагою та жодним чином не оцінені.
за участю ОСОБА_1 за та його представника Федчишина Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2026 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, - 
В С Т А Н О В И Л А :
Цією постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту на строк 5 діб.
Також стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 665 грн. 60 коп.
Згідно із постановою суду, 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , умисно висловлював образи, нецензурну лайку в сторону дружини ОСОБА_2 , що проживає разом із ним за адресою АДРЕСА_1 , чим завдав шкоду її психічному здоров`ю , вчинивши домашнє насильство психологічного характеру. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що він пропустив його з поважних причин, оскільки оскаржувану постанову ним отримано 13.01.2026, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації отримання судових рішень, та лише з цього часу він зміг ознайомитись з мотивами прийнятого рішення та подати апеляційну скаргу.
Разом із тим, просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження в справі у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КупАП.
Вважає постанову суду необґрунтованою в зв?язку з неповним з?ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, їх недоведеністю невідповідністю висновків, викладених у постанові суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. 
Звертає його увагу на те, що під час розгляду справи був позбавлений можливості надати повні пояснення, заявити клопотання, долучити докази, у тому числі відеозапис з мобільного телефону, який безпосередньо спростовує обставини, викладені в протоколі про адміністративне правопорушення. 
Вважає, що розгляд справи відбувся формально оскільки судове засідання тривало декілька хвилин, судом не було оголошено склад суду, не роз`яснено права та обов`язки учасників процесу, не з`ясовано наявність клопотань, не забезпечено технічну фіксацію судового засідання, жоден з доказів, перелічених у постанові суду, фактично не оголошувався та не досліджувався у судовому засіданні, що є істотним порушенням вимог КУпАП та стандартів справедливого судового розгляду. 
Звертає увагу на те, що суд безпідставно визнав протокол про адміністративне правопорушення належним і достатнім доказом його вини, незважаючи на те, що під час його складення йому не було надано можливості викласти свої пояснення, не було роз`яснено його права, не забезпечено право на правову допомогу та не залучено безоплатного адвоката, що робить такий протокол неналежним та недопустимим доказом.
Вказує на те, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутні відомості про технічні характеристики засобів відеофіксації, зазначено лише загальну фразу «відео з н.к.», що не відповідає вимогам процесуального закону та усталеній практиці Верховного Суду, у зв`язку з чим такі відеоматеріали є допустимими доказами.
Вважає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки обставині, що дві адміністративні справи про вчинення домашнього насильства щодо нього та його дружини є ідентичними за змістом, доказами та матеріалами, однак у справі відносно нього застосовано найсуворіше адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту, тоді як провадження щодо ОСОБА_2 за тими самими матеріалами було закрито, що свідчить про вибірковий та упереджений підхід суду. 
Звертає увагу на те, що сам факт виклику поліції апелянтом, наявність відеофіксації подій до прибуття працівників поліції та зафіксовані на боді-камерах обставини поведінки ОСОБА_2 , у тому числі вживання алкоголю на фоні прийому антидепресантів, судом залишені поза увагою та жодним чином не оцінені.
Тому вважає, що за відсутності належних, допустимих, достатніх та взаємоузгоджених доказів, які б беззаперечно підтверджували вчинення апелянтом домашнього насильства психологічного характеру, висновки суду першої інстанції не відповідають стандарту доказування «поза розумним сумнівом», визначеному практикою Європейського суду з прав людини, а всі сумніви щодо доведеності вини особи, відповідно до ст. 62 Конституції України, повинні тлумачитися на його користь.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_2 та його представника - Федчишина Г.С., які просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду та закрити провадження у справі на підстаі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження слід задовольнити, визнати поважною причину його пропуску, оскільки оскаржувану постанову отримано 13.01.2026, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації отримання судових рішень, та лише з цього часу він зміг ознайомитись з мотивами прийнятого рішення та подати апеляційну скаргу.
Згідно із вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.
Вказані вимоги суддею першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відповідальність настає у разі вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закону) домашнє насильство домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. 
Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 3 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. 
Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого умисно висловлював образи та нецензурну лайку, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим оскільки підтверджується даними, які містяться у:
протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №849136 від 02 листопада 2025 року, згідно з яким 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , умисно висловлював образи, нецензурну лайку в сторону дружини ОСОБА_2 , що проживає разом із ним за адресою АДРЕСА_1 , чим завдав шкоду її психічному здоров`ю , вчинивши домашнє насильство психологічного характеру ; 
заяві ОСОБА_2 від 02 листопада 2025 року, у якій вона повідомила про вчинення ОСОБА_1 щодо неї домашнього насильства психологічного характеру ; 
письмових поясненнях ОСОБА_2 від 02 листопада 2025 року, у яких вона повідомила про те що 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту, який виник між ними, виражався в її строну нецензурною лексикою, словесно ображав, в ході чого вона пошкодила автомобіль придбаний у шлюбі, чоловік вчиняє щодо неї насильство психологічного характеру систематично;
копії заяви ОСОБА_1 від 02 листопада 2025 року, у якій він просить притягнути до відповідальності дружину ОСОБА_2 за вчинення насильства щодо нього домашнього психологічного характеру, яке полягало в нецензурній лайці, розбитих меблях, а також дзеркала заднього виду спільно придбаного в шлюбі автомобіля;
письмових поясненнях ОСОБА_1 від 02 листопада 2025 року, в яких він повідомив про те що дружина ОСОБА_2 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , вчинила щодо нього насильство психологічного характеру, яке полягало в нецензурній лайці, розбитих меблях, а також дзеркала заднього виду спільно придбаного в шлюбі автомобіля; 
копії форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 02 листопада 2025 року поліцейського взводу 2 роти УПП в Тернопільській області Грицини В.Р., згідно з якою рівень небезпеки ОСОБА_1 – високий; 
копією термінового заборонного припису поліцейського взводу 2 роти УПП в Тернопільській області Грицини В.Р. стосовно кривдника ОСОБА_1 від 02 листопада 2025 року серії АА №162069, згідно якого встановлено заборону на вхід та перебування у місці спільного проживання з ОСОБА_2 та заборону в будь0який спосіб контактувати з постаржданою особою до 5.11.2025. ;
рапорті поліцейського взводу 2 роти 1 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП капралу поліції Грицишин В.Р. від 02 листопада 2025 року, згідно з яким 01 листопада 2025 року прибувши за адресою АДРЕСА_1 за викликом ОСОБА_1 він повідомив про те, що його дружина ОСОБА_2 вчиняла щодо нього домашнє насильство психологічного характеру: висловлювала образи, нецензурно лаялась. Однак. поспілкувавшись з дружиною також було встановлено що чоловік також вчинив щодо неї домашнє насильство психологічного характеру. На обох було складено протоколи за ч.1 ст.173-2 КУпАП та видано заборонні приписи.
витязі з ІПНП – електронним рапортом від 01 листопада 2025 року, згідно з яким 01 листопада 2025 року прибувши за адресою АДРЕСА_1 за викликом ОСОБА_1 він повідомив про те, що його дружина ОСОБА_2 вчиняла щодо нього домашнє насильство психологічного характеру: висловлювала образи, нецензурно лаялась. Однак. поспілкувавшись з дружиною також було встановлено що чоловік також вчинив щодо неї домашнє насильство психологічного характеру. На обох було складено протоколи за ч.1 ст.173-2 КУпАП та видано заборонні приписи.
-відеозаписі з нагрудної камери працівника поліції, з якого вбачається що поліцейські прибувши за викликом за місцем проживання подружжя ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 , де спілкувались з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які повідомили про вчинення домашнього насильства психологічного характеру: висловлювлення образ, нецензурно ї лайки один щодо одного під час конфлікту.
Отже, ці докази місцевий суд вірно визнав належними, допустимими та достатніми оскільки вони підтверджують вину ОСОБА_1 у скоєнні домашнього насильства психологічного характеру щодо дружини ОСОБА_2 .
У суді апеляційної інстанції було досліджено відеозапис з мобільного телефону ОСОБА_1 , з якого вбачається як жінка висловлюється нецензурною лайкою. Однак, його слід оцінити критично оскільки на ньому зафіксовано лише короткий фрагмент, який триває лише декілька секунд, тобто на ньому не відображено всіх обставин конфлікту, часу зйомки, водночас ОСОБА_1 не обґрунтував, з яких причин зазначений доказ не був поданий поліцейським чи під час розгляду справи судом першої інстанції, а також не надав жодних підтверджень того, що суд безпідставно відмовив у його прийнятті чи дослідженні. Окрім того слід зазначити що в даній справі підлягає перевірці наявність чи відсутність у саме діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, а не його дружини.
Доводи апелянта про формальний характер розгляду справи суддею місцевого суду щодо нього не підтверджуються доказами. 
З матеріалів провадження вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції було дотримано вимог КУпАП щодо процедури судового розгляду. У судовому засіданні брали участь як ОСОБА_1 , так і його представник Федчишин Г.С., висловили свою думку щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, що зафіксовано у постанові суду. 
Твердження апелянта про позбавлення його можливості надати пояснення, заявити клопотання та долучити докази є голослівними, оскільки з матеріалів справи не вбачається подання будь-яких письмових клопотань чи заяв про долучення доказів, у тому числі відеозапису з мобільного телефону. 
Посилання ОСОБА_1 на нетривалий час судового засідання саме по собі не свідчить про формальний характер розгляду справи чи порушення процесуальних прав особи.Час розгляду справи визначається з урахуванням її обсягу та складності, які можуть не потребувати тривалого судового розгляду. КУпАП не встановлює мінімальної тривалості судового засідання, а обсяг та складність справи про адміністративне правопорушення можуть об`єктивно зумовлювати її розгляд у стислий проміжок часу.
Також необґрунтованими є твердження апелянта про неоголошення складу суду та нероз`яснення прав і обов`язків учасників процесу. Відсутність відповідних зауважень або заперечень з боку особи під час судового розгляду свідчить про відсутність реальних перешкод у реалізації її процесуальних прав.
Доводи щодо відсутності технічної фіксації судового засідання також не можуть бути підставою для скасування постанови, оскільки КУпАП не містить імперативної вимоги щодо обов`язкової технічної фіксації судового засідання у справах про адміністративні правопорушення. Технічна фіксація судового засідання у таких справах здійснюється за клопотанням учасників провадження, при цьому матеріали справи не містять відомостей про заявлення апелянтом відповідного клопотання під час розгляду справи судом першої інстанції. 
Крім того, твердження апелянта про те, що докази не оголошувалися та не досліджувалися у судовому засіданні, спростовуються змістом постанови суду першої інстанції, у якій наведено перелік доказів, оцінку їх належності, допустимості та достатності, що відповідає вимогам статей 251, 252 та 280 КУпАП.
Доводи ОСОБА_1 про вибірковий та упереджений підхід суду до розгляду справи у зв`язку із закриттям провадження щодо ОСОБА_2 , яке, на думку апелянта, є ідентичним за змістом, доказами та матеріалами не заслуговують на увагу, оскільки кожне провадження у справі про адміністративне правопорушення здійснюється щодо конкретної особи, з урахуванням її індивідуальної поведінки, характеру та ступеня суспільної шкідливості вчиненого, наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, а також інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Сама по собі ідентичність події, доказів чи матеріалів не означає тотожності правових підстав для притягнення різних осіб до адміністративної відповідальності.
Твердження апелянта про те, що суд не надав оцінки факту виклику поліції саме ним, наявності відеофіксації подій до прибуття працівників поліції та обставинам поведінки ОСОБА_2 , у тому числі щодо вживання алкоголю на фоні прийому антидепресантів не спростовують встановленого судом факту вчинення апелянтом адміністративного правопорушення та не виключають його відповідальності, а тому не мають вирішального значення для правильного вирішення справи.
За таких обставин, вважаю, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те що ОСОБА_1 вчинив щодо своєї дружини ОСОБА_2 дії насильницькі психологічного характеру, які відповідно до Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» є формами психологічного насильства, що виразилися у образах нецензурними словами, підтверджується вищенаведеними доказами та спростовують доводи апелянта про недоведеність обставин, що мають значення для справи.
Однак, вивчивши матеріали справи, вважаю, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про призначення ОСОБА_1 адміністративного стягнення, у виді арешту на строк 5 діб у межах санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП оскільки воно є найсуворішим видом, визначеним цією статтею, а дані про особу ОСОБА_1 , який раніше до відповідальності не притягувався та за відсутності обставин, що обтяжували б його відповідальність дають можливість про наклаження на нього менш суворого заходу адміністративного стягнення.
За таких обставин, постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 .
Санкцією частині 1 статті 173-2 КУпАП передбачено накладення штрафу від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.
Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Так, при накладенні на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, місцевий суд, у порушення вимог ст. 33 КУпАП, належним чином своє рішення не мотивував.
Враховуючи вищевикладене, вважаю, що стягнення у вигляді адміністративного арешту в даному випадку є надто суворим і його слід змінити.
Отже, враховуючи характер правопорушення, конкретні обставини справи, відсутність негативних наслідків, особу правопорушника, який раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, відсутність обставин, що обтяжують його відповідальність, вважаю що слід змінити адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 судом першої інстанції шляхом накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу. 
На переконання суду апеляційної інстанції таке стягнення буде достатнім та необхідним для досягнення мети стягнення та попередження вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень. 
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2026 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - змінити в частині накладеного адміністративного стягнення .
На підставі наведеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Поновити строк на апеляційне оскарження.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2026 року відносно ОСОБА_1 - змінити в частині накладеного адміністративного стягнення. 
Вважати ОСОБА_1 притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з накладеннням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 40 (сорок) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.
В решті постанову судді залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Тому вважає, що за відсутності належних, допустимих, достатніх та взаємоузгоджених доказів, які б беззаперечно підтверджували вчинення апелянтом домашнього насильства психологічного характеру, висновки суду першої інстанції не відповідають стандарту доказування «поза розумним сумнівом», визначеному практикою Європейського суду з прав людини, а всі сумніви щодо доведеності вини особи, відповідно до ст. 62 Конституції України, повинні тлумачитися на його користь.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_2 та його представника - Федчишина Г.С., які просили задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду та закрити провадження у справі на підстаі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходжу до наступних висновків.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 294 КУпАП постанова судді у справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з дня винесення постанови особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником, а також прокурором у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 7 та частиною першою статті 287 цього Кодексу. Апеляційна скарга, подана після закінчення цього строку, повертається апеляційним судом особі, яка її подала, якщо вона не заявляє клопотання про поновлення цього строку, а також якщо у поновленні строку відмовлено.
Клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження слід задовольнити, визнати поважною причину його пропуску, оскільки оскаржувану постанову отримано 13.01.2026, що підтверджується копією витягу з журналу реєстрації отримання судових рішень, та лише з цього часу він зміг ознайомитись з мотивами прийнятого рішення та подати апеляційну скаргу.
Згідно із вимог ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
З`ясовуючи ці обставини, суд повинен виходити з положень ст. 251 КУпАП, згідно з якою доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Розглядаючи справу про адміністративне правопорушення, суд з урахуванням вимог ст. 252 КУпАП оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.
Вказані вимоги суддею першої інстанції були виконані в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 173-2 КУпАП відповідальність настає у разі вчинення насильства в сім`ї, тобто умисне вчинення будь-яких дій фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування фізичного насильства, що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого могла бути чи була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого, а так само невиконання захисного припису особою, стосовно якої він винесений, непроходження корекційної програми особою, яка вчинила насильство в сім`ї. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закону) домашнє насильство домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. 
Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 3 Закону психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. 
Висновок судді про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме у вчиненні домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 , в ході якого умисно висловлював образи та нецензурну лайку, відповідає фактичним обставинам справи, є законним та обґрунтованим оскільки підтверджується даними, які містяться у:
протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАД №849136 від 02 листопада 2025 року, згідно з яким 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , умисно висловлював образи, нецензурну лайку в сторону дружини ОСОБА_2 , що проживає разом із ним за адресою АДРЕСА_1 , чим завдав шкоду її психічному здоров`ю , вчинивши домашнє насильство психологічного характеру ; 
заяві ОСОБА_2 від 02 листопада 2025 року, у якій вона повідомила про вчинення ОСОБА_1 щодо неї домашнього насильства психологічного характеру ; 
письмових поясненнях ОСОБА_2 від 02 листопада 2025 року, у яких вона повідомила про те що 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , під час словесного конфлікту, який виник між ними, виражався в її строну нецензурною лексикою, словесно ображав, в ході чого вона пошкодила автомобіль придбаний у шлюбі, чоловік вчиняє щодо неї насильство психологічного характеру систематично;
копії заяви ОСОБА_1 від 02 листопада 2025 року, у якій він просить притягнути до відповідальності дружину ОСОБА_2 за вчинення насильства щодо нього домашнього психологічного характеру, яке полягало в нецензурній лайці, розбитих меблях, а також дзеркала заднього виду спільно придбаного в шлюбі автомобіля;
письмових поясненнях ОСОБА_1 від 02 листопада 2025 року, в яких він повідомив про те що дружина ОСОБА_2 01 листопада 2025 року близько 23.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_1 , вчинила щодо нього насильство психологічного характеру, яке полягало в нецензурній лайці, розбитих меблях, а також дзеркала заднього виду спільно придбаного в шлюбі автомобіля; 
копії форми оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 02 листопада 2025 року поліцейського взводу 2 роти УПП в Тернопільській області Грицини В.Р., згідно з якою рівень небезпеки ОСОБА_1 – високий; 
копією термінового заборонного припису поліцейського взводу 2 роти УПП в Тернопільській області Грицини В.Р. стосовно кривдника ОСОБА_1 від 02 листопада 2025 року серії АА №162069, згідно якого встановлено заборону на вхід та перебування у місці спільного проживання з ОСОБА_2 та заборону в будь0який спосіб контактувати з постаржданою особою до 5.11.2025. ;
рапорті поліцейського взводу 2 роти 1 батальйону УПП в Тернопільській області ДПП капралу поліції Грицишин В.Р. від 02 листопада 2025 року, згідно з яким 01 листопада 2025 року прибувши за адресою АДРЕСА_1 за викликом ОСОБА_1 він повідомив про те, що його дружина ОСОБА_2 вчиняла щодо нього домашнє насильство психологічного характеру: висловлювала образи, нецензурно лаялась. Однак. поспілкувавшись з дружиною також було встановлено що чоловік також вчинив щодо неї домашнє насильство психологічного характеру. На обох було складено протоколи за ч.1 ст.173-2 КУпАП та видано заборонні приписи.
витязі з ІПНП – електронним рапортом від 01 листопада 2025 року, згідно з яким 01 листопада 2025 року прибувши за адресою АДРЕСА_1 за викликом ОСОБА_1 він повідомив про те, що його дружина ОСОБА_2 вчиняла щодо нього домашнє насильство психологічного характеру: висловлювала образи, нецензурно лаялась. Однак. поспілкувавшись з дружиною також було встановлено що чоловік також вчинив щодо неї домашнє насильство психологічного характеру. На обох було складено протоколи за ч.1 ст.173-2 КУпАП та видано заборонні приписи.
-відеозаписі з нагрудної камери працівника поліції, з якого вбачається що поліцейські прибувши за викликом за місцем проживання подружжя ОСОБА_3 - АДРЕСА_1 , де спілкувались з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які повідомили про вчинення домашнього насильства психологічного характеру: висловлювлення образ, нецензурно ї лайки один щодо одного під час конфлікту.
Отже, ці докази місцевий суд вірно визнав належними, допустимими та достатніми оскільки вони підтверджують вину ОСОБА_1 у скоєнні домашнього насильства психологічного характеру щодо дружини ОСОБА_2 .
У суді апеляційної інстанції було досліджено відеозапис з мобільного телефону ОСОБА_1 , з якого вбачається як жінка висловлюється нецензурною лайкою. Однак, його слід оцінити критично оскільки на ньому зафіксовано лише короткий фрагмент, який триває лише декілька секунд, тобто на ньому не відображено всіх обставин конфлікту, часу зйомки, водночас ОСОБА_1 не обґрунтував, з яких причин зазначений доказ не був поданий поліцейським чи під час розгляду справи судом першої інстанції, а також не надав жодних підтверджень того, що суд безпідставно відмовив у його прийнятті чи дослідженні. Окрім того слід зазначити що в даній справі підлягає перевірці наявність чи відсутність у саме діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, а не його дружини.
Доводи апелянта про формальний характер розгляду справи суддею місцевого суду щодо нього не підтверджуються доказами. 
З матеріалів провадження вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції було дотримано вимог КУпАП щодо процедури судового розгляду. У судовому засіданні брали участь як ОСОБА_1 , так і його представник Федчишин Г.С., висловили свою думку щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, що зафіксовано у постанові суду. 
Твердження апелянта про позбавлення його можливості надати пояснення, заявити клопотання та долучити докази є голослівними, оскільки з матеріалів справи не вбачається подання будь-яких письмових клопотань чи заяв про долучення доказів, у тому числі відеозапису з мобільного телефону. 
Посилання ОСОБА_1 на нетривалий час судового засідання саме по собі не свідчить про формальний характер розгляду справи чи порушення процесуальних прав особи.Час розгляду справи визначається з урахуванням її обсягу та складності, які можуть не потребувати тривалого судового розгляду. КУпАП не встановлює мінімальної тривалості судового засідання, а обсяг та складність справи про адміністративне правопорушення можуть об`єктивно зумовлювати її розгляд у стислий проміжок часу.
Також необґрунтованими є твердження апелянта про неоголошення складу суду та нероз`яснення прав і обов`язків учасників процесу. Відсутність відповідних зауважень або заперечень з боку особи під час судового розгляду свідчить про відсутність реальних перешкод у реалізації її процесуальних прав.
Доводи щодо відсутності технічної фіксації судового засідання також не можуть бути підставою для скасування постанови, оскільки КУпАП не містить імперативної вимоги щодо обов`язкової технічної фіксації судового засідання у справах про адміністративні правопорушення. Технічна фіксація судового засідання у таких справах здійснюється за клопотанням учасників провадження, при цьому матеріали справи не містять відомостей про заявлення апелянтом відповідного клопотання під час розгляду справи судом першої інстанції. 
Крім того, твердження апелянта про те, що докази не оголошувалися та не досліджувалися у судовому засіданні, спростовуються змістом постанови суду першої інстанції, у якій наведено перелік доказів, оцінку їх належності, допустимості та достатності, що відповідає вимогам статей 251, 252 та 280 КУпАП.
Доводи ОСОБА_1 про вибірковий та упереджений підхід суду до розгляду справи у зв`язку із закриттям провадження щодо ОСОБА_2 , яке, на думку апелянта, є ідентичним за змістом, доказами та матеріалами не заслуговують на увагу, оскільки кожне провадження у справі про адміністративне правопорушення здійснюється щодо конкретної особи, з урахуванням її індивідуальної поведінки, характеру та ступеня суспільної шкідливості вчиненого, наявності чи відсутності складу адміністративного правопорушення, а також інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.  Сама по собі ідентичність події, доказів чи матеріалів не означає тотожності правових підстав для притягнення різних осіб до адміністративної відповідальності.
Твердження апелянта про те, що суд не надав оцінки факту виклику поліції саме ним, наявності відеофіксації подій до прибуття працівників поліції та обставинам поведінки ОСОБА_2 , у тому числі щодо вживання алкоголю на фоні прийому антидепресантів не спростовують встановленого судом факту вчинення апелянтом адміністративного правопорушення та не виключають його відповідальності, а тому не мають вирішального значення для правильного вирішення справи.
За таких обставин, вважаю, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те що ОСОБА_1 вчинив щодо своєї дружини ОСОБА_2 дії насильницькі психологічного характеру, які відповідно до Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству» є формами психологічного насильства, що виразилися у образах нецензурними словами, підтверджується вищенаведеними доказами та спростовують доводи апелянта про недоведеність обставин, що мають значення для справи.
Однак, вивчивши матеріали справи, вважаю, що суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про призначення ОСОБА_1 адміністративного стягнення, у виді арешту на строк 5 діб у межах санкції ч. 1 ст. 173-2 КУпАП оскільки воно є найсуворішим видом, визначеним цією статтею, а дані про особу ОСОБА_1 , який раніше до відповідальності не притягувався та за відсутності обставин, що обтяжували б його відповідальність дають можливість про наклаження на нього менш суворого заходу адміністративного стягнення.
За таких обставин, постанова суду першої інстанції підлягає зміні в частині накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 .
Санкцією частині 1 статті 173-2 КУпАП передбачено накладення штрафу від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від тридцяти до сорока годин, або адміністративний арешт на строк до десяти діб.
Відповідно до ст. 23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Відповідно до ч.2 ст.33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Так, при накладенні на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, місцевий суд, у порушення вимог ст. 33 КУпАП, належним чином своє рішення не мотивував.
Враховуючи вищевикладене, вважаю, що стягнення у вигляді адміністративного арешту в даному випадку є надто суворим і його слід змінити.
Отже, враховуючи характер правопорушення, конкретні обставини справи, відсутність негативних наслідків, особу правопорушника, який раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, відсутність обставин, що обтяжують його відповідальність, вважаю що слід змінити адміністративне стягнення, накладене на ОСОБА_1 судом першої інстанції шляхом накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу. 
На переконання суду апеляційної інстанції таке стягнення буде достатнім та необхідним для досягнення мети стягнення та попередження вчинення ОСОБА_1 нових правопорушень. 
Отже, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2026 року щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - змінити в частині накладеного адміністративного стягнення .
На підставі наведеного, керуючись ст. 294 КУпАП, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Поновити строк на апеляційне оскарження.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 січня 2026 року відносно ОСОБА_1 - змінити в частині накладеного адміністративного стягнення. 
Вважати ОСОБА_1 притягнутим до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП з накладеннням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 40 (сорок) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.
В решті постанову судді залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя