ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 лютого 2026 року справа №360/1278/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Казначеєва Е.Г., Компанієць І.Д., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Дзундзи Юрія Романовича на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року у справі № 360/1278/25 (головуючий І інстанції Кисіль С.В.) за позовом ОСОБА_1 до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до 3 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області (далі – відповідач, 3 ДПРЗ), в якій представник позивача просив суд: визнати протиправною бездіяльність 3 ДПРЗ щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виплаченого 21 травня 2025 року і 18 червня 2025 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 360/171/25 та від 09 квітня 2025 року у справі № 360/170/25 (згідно з норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”; зобов`язати 3 ДПРЗ нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виплаченого 21 травня 2025 року та 18 червня 2025 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 360/171/25 та від 09 квітня 2025 року у справі № 360/170/25 (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року), виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати”.
Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що він проходив службу у 9 державній пожежно-рятувальній частині Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області, яка відповідно до наказу (з основної діяльності) Державної служби України з надзвичайних ситуацій перейменована на 3 ДПРЗ.
Наказом начальника Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області від 23 квітня 2021 року № 102 позивача було звільнено зі служби цивільного захисту.
Проте, при звільненні позивачу протиправно не було виплачено належне йому грошове забезпечення, а саме індексацію грошового забезпечення у зв`язку з чим позивач двічі був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.
На виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 360/171/25 і від 09 квітня 2025 року у справі № 360/170/25 відповідачем було виплачено належне позивачу грошове забезпечення 21 травня 2025 року та 18 червня 2025 року у загальному розмірі 108831,80 грн (57796,47 грн + 32710,75 грн + 18324,58 грн).
Вказане свідчить також проте, що відповідач вчиняв умисні дії на невиплату позивачу належного грошового забезпечення (заробітної плати) при звільненні, а фактичний розрахунок здійснив лиш 18 червня 2025 року.
Таким чином, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 360/171/25 і від 09 квітня 2025 року у справі № 360/170/25, а також виписками з банку про надходження належних позивачу коштів, які повинні були бути виплачені при звільненні, підтверджено факт несвоєчасного остаточного розрахунку з позивачем при звільненні.
Виходячи з указаного, з посиланням на положення статей 116, 117 КЗпП України, представник позивача зазначає, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за весь період затримки, обрахований відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року у справі № 360/1278/25 у задоволенні позову – відмовлено.
Представник позивача не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що обрахунок середнього заробітку який належить до виплати у межах даної справи, з урахуванням сформованої Верховним Судом правової позиції, детально описано у поданій позовній заяві та по суті судом першої інстанції не був розглянутий.
Суд першої інстанції проігнорував фактичні обставини справи, висновки Верховного Суду щодо повторного звернення до суду, в повному обсязі не дослідив факти, що підлягали встановленню і лежать в основі позовних вимог, в повному обсязі не дослідив докази які знаходяться в матеріалах справи, що слугувало прийняттю необґрунтованого рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, виключено з кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій, зі списків особового складу Головного управління, знятий з усіх видів забезпечення з 23 квітня 2021 року, що підтверджується посвідченням серії № НОМЕР_1 від 31 березня 2016 року, виданим Державною службою України з надзвичайних ситуацій, витягом з наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Луганській області від 23 квітня 2021 року № 102 “Про кадрові питання”.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 360/170/25 задоволено позов ОСОБА_1 до 3 ДПРЗ про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність 3 ДПРЗ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, утриманого з нарахованої та виплаченої на виконання рішення суду від 19 вересня 2024 року у справі № 360/1811/22 індексації грошового забезпечення. Зобов`язано 3 ДПРЗ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, утриманого з нарахованої та виплаченої на виконання рішення суду від 19 вересня 2024 року у справі № 360/1811/22 індексації грошового забезпечення. Визнано протиправними дії 3 ДПРЗ щодо утримання військового збору в розмірі 5 відсотків від нарахованої ОСОБА_1 на виконання рішення суду від 19 вересня 2024 року у справі № 360/1811/22 індексації грошового забезпечення. Зобов`язано 3 ДПРЗ нарахувати та виплатити ОСОБА_1 надмірно утриманий військовий збір у розмірі 3,5 % від нарахованої на виконання рішення суду від 19 вересня 2024 року у справі № 360/1811/22 індексації грошового забезпечення.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 360/171/25 частково задоволено позов ОСОБА_1 до 3 ДПРЗ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність 3 ДПРЗ щодо неврахування індексації грошового забезпечення, як обрахункової величини, при обрахунку ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016-2021 роки та одноразової грошової допомоги при звільненні. Зобов`язано 3 ДПРЗ здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 грошової допомоги на оздоровлення за 2016 - 2021 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням індексації грошового забезпечення як обрахункової величини, в тому числі виплаченої на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року по справі № 360/1811/22.
Відповідно до виписок по рахунку позивача на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 360/171/25 і від 09 квітня 2025 року у справі № 360/170/25 відповідачем 21 травня 2025 року було виплачено належне позивачу грошове забезпечення у розмірі 57796,47 грн та 32710,75 грн, 17 червня 2025 року – у розмірі 18324,58 грн.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2024 року у справі № 360/1811/22, яке набрало законної сили 22 жовтня 2024 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до 3 ДПРЗ про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправними дії 3 ДПРЗ щодо не врахування січня 2008 року, як місяця за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) при нарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року. Зобов`язано 3 ДПРЗ здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення за період з 01 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року (базового місяця) – січень 2008 року із урахуванням раніше виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність 3 ДПРЗ щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації-різниці з урахуванням вимог пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, за період з 01 березня 2018 року по 23 квітня 2021 року. Зобов`язано 3 ДПРЗ здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації – різниці грошового забезпечення у розмірі 4028,50 грн в місяць за період з 01 березня 2018 року по 23 квітня 2021 року включно відповідно до вимог пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 360/172/25 частково задоволено позов ОСОБА_1 до 3 ДПРЗ про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії. Стягнуто з 3 ДПРЗ на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 квітня 2021 року по 19 січня 2023 року у розмірі 174587,63 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2025 року апеляційну скаргу 3 ДПРЗ на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 360/172/25 задоволено частково. Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 360/172/25 змінено. В абзаці другому резолютивної частини рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 360/172/25 слова та цифри “в сумі 174587,63 грн” замінено словами та цифрами “в сумі 83648,50 грн”. В іншій частині рішення Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 360/172/25 залишено без змін.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно до статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За присписами статті 125 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків.
Розміри, порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення особи рядового і начальницького складу служби цивільного захисту із списків особового складу органу (підрозділу) цивільного захисту.
Порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби цивільного захисту унормовано розділом ХХVІІ Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20 липня 2018 року №623.
Суд враховує, що зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою звільненою зі служби цивільного захисту, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України, оскільки загальні норми підлягають застосуванню лише за умови неврегульованості правовідносин нормами спеціального законодавства.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі №828/598/17.

Відповідно до частини першої статті 47 Кодексу законів України про працю (далі – КЗпП України) роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції чинній до 19 липня 2022 року) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції: “У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.”.
Вказана редакція статті 117 КЗпП України набрала законної сили з 19 липня 2022 року.
Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні положень статті 117 КЗпП України, у редакції, яка діяла до внесених змін Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин”, при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Верховний Суд неодноразово зауважував, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, але у редакції чинній до 19 липня 2022 року, неодноразово досліджувалося Великою Палатою Верховного Суду, зокрема і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Водночас, Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2024 року у справі № 420/573/23 звернув увагу на те, що означений підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Разом із тим, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України обмежує період, який підлягає компенсації середнім заробітком, шістьма місяцями, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.
У контексті наведеного, Верховний Суд сформував підхід, відповідно до якого у справах такої категорії слід враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. А також належить враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19 липня 2022 року, якими законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Питання застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (у новій редакції Закону № 2352-IX), було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі № 489/6074/23 , за наслідками розгляду якої у постанові від 08 жовтня 2025 року викладені наступні правові висновки:
-« Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.»
-«Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.»
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц сформовані наступні змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Позивачем у даній справі заявлені вимоги щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, виплаченого 21 травня 2025 року та 18 червня 2025 року на виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року у справі № 360/171/25 і від 09 квітня 2025 року у справі № 360/170/25 (згідно норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до та після 19 липня 2022 року). У позовній заяві зазначено, що при розрахунку суми середнього заробітку, яка належить до виплати, період стягнення середнього заробітку у цій справі потрібно поділити на 2 частини до та після 19 липня 2022 року, а саме період з 29 вересня 2018 року по 18 липня 2022 року та період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2025 року.
Враховуючи положення статті 117 КЗпП України суд виходить із того, що період стягнення середнього заробітку має бути з 24 квітня 2021 року (наступний день після звільнення) по 17 червня 2025 року (день фактичного розрахунку), проте період з 19 липня 2022 року по 17 червня 2025 року має бути обмежений шістьма місяцями.
Разом з тим, як вже було встановлено судом, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 360/172/25 спірним періодом стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є період з 24 квітня 2021 року по 19 січня 2023 року.
Судом установлено, що рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2025 року у справі № 360/172/25 стягнуто середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 квітня 2021 року по 19 січня 2023 року, тобто охоплено періоди з 24 квітня 2021 року по 19 січня 2023 року, повністю охоплено періоди, які мають бути застосовані у цій справі.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивачем у справі № 360/172/25 вже реалізовано право на отримання від відповідача грошової компенсації у вигляді середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24 квітня 2021 року по 19 січня 2023 року.
Суд зазначає, що повторне застосування такої санкції не допускається, оскільки середній заробіток за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, а тому відповідача вже притягнуто до відповідальності за такі дії.
Колегія суддів вважає помилковим посилання представника позивача на правові позиції Верховного Суду викладені у справах; № 300/3142/20 від 10.02.2020, № 160/914/23 від07.09.2023, оскільки фактичними обставинами у вищезазначених постановах не є тотожними фактичним обставинам встановленим у цій справі та за іншого правового регулювання ( №160/914/23).
Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/12623/19, за наслідками розгляду якої у постанові від 08 лютого 2022 року викладені, крім інших, наступні правові висновки:
«У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за один і той же період після звільнення найманого працівника, оскільки такий період починається днем звільнення, який є і днем остаточного розрахунку відповідно до статті 116 КЗпП України і закінчується або днем поновлення на роботі, або днем фактичного розрахунку. Тобто ОСОБА_1 просила стягнути середній заробіток за один період у подвійному розмірі, що не відповідає змісту КЗпП України, який не передбачає можливість стягнення подвійного заробітку.»
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову. 
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника позивача Дзундзи Юрія Романовича на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року у справі № 360/1278/25 - залишити без задоволення. 
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2025 року у справі № 360/1278/25 - залишити без змін. 
Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.А. Блохін 

Судді Е.Г. Казначеєв

І.Д. Компанієць