ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 420/14101/24
адміністративне провадження № К/990/7582/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Мацедонської В.Е., Смоковича М.І.,
розглянув у письмовому провадженні як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 420/14101/24,
за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито,
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року, прийняте в складі: головуючого судді Іванова Е.А., та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді: Крусяна А.В., суддів: Єщенка О.В., Яковлєва О.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - позивач-1), ОСОБА_2 (далі - позивачка-2) в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 (далі - позивачка-3) звернулися до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України) з вимогами:
1.1. визнати протиправними та скасувати рішення відповідача від 18.04.2024 №60-24, №61-24 про відмову у визнанні їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту;
1.2. зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
2. На обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є мусульманами, через свої релігійні переконання вони зазнали погроз, переслідувань, утисків і тортур, що змусило їх залишити Республіку Узбекистан у пошуках притулку.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3.  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є подружжям, мають неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (народженого в Україні) та є громадянами Республіки Узбекистан.
4.  ОСОБА_1 у січні 2022 року, ОСОБА_2 та неповнолітня дитина ОСОБА_3 кизи у січня 2023 року прибули в Україну.
5.  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про визнання їх та неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. 
6. Постановою від 29.08.2022 серії ПР МОД №008802 притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), а саме у зв`язку із порушенням правил перебування з 22.04.2022 іноземця в Україні. 
7. Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 21.08.2023 №166, на підставі висновку від 21.08.2023, відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено здійснити оформлення документів для надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її неповнолітній донці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
8. Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.09.2023 №176, на підставі висновку від 09.09.2023, відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено здійснити оформлення документів для надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
9. За результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновки від 07.03.2024: у справі №2023OD0043, яким рекомендовано відмовити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її неповнолітній донці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту; у справі №2023OD0052, яким рекомендовано відмовити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
10. Рішенням ДМС України від 18.04.2024 №60-24 відмовлено громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
11. Рішенням ДМС України від 18.04.2024 №61-24 відмовлено громадянці Республіки Узбекистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її неповнолітній донці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
12. Не погоджуючись з такими рішеннями, позивачі оскаржили їх до суду.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
13. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2025, у задоволенні позову відмовлено.
14. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про правомірність прийнятих відповідачами рішень.
15. Суди попередніх інстанцій встановили, що докази переслідування позивачів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані відповідачу під час розгляду заяв позивачів про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.
16. Суди попередніх інстанцій наголосили, що позивачі переїхали до України лише для покращення (зміни) економічного чи соціального становища.
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
17. 24.02.2025 до Суду надійшла касаційна скарга позивачів на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.09.2024 і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2025.
18. У касаційній скарзі скаржники, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, просять їх скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.
19. Підставою для касаційного оскарження скаржники визначили пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
20. Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження, скаржники зазначили, що судами попередніх інстанцій застосовано пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» без урахування висновків щодо застосування цієї норми, які викладено у постановах Верховного Суду: від 12.03.2020 у справі №520/7064/19; від 19.11.2020 у справі №260/196/19; від 30.08.2021 у справі №520/11435/2020; від 31.03.2021 у справі №520/12239/19; від 10.07.2020 у справі №826/19287/16.
21. За твердженням скаржників Верховний Суд у зазначених постановах роз`яснив, що ненадання доказів на усні твердження не може бути перешкодою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту. Водночас Верховний Суд надав рекомендації, відповідно до яких для об`єктивного визначення історії переслідування шукача захисту його історія може бути співставлена з інформацією про країну походження, отриману від авторитетних джерел.
22. Скаржники вказують, що суди попередніх інстанцій не дослідили інформацію про країну походження в повному обсязі, обмежившись лише поверхневими загальновідомими фактами про Республіку Узбекистан, зокрема, тим, що більшість населення є мусульманами, без згадки про існування переслідувань мусульман, які дотримуються канонів у релігії. Позивачі послались на низку відкритих джерел інформації по країні походження. Зі змісту зазначених матеріалів вбачається, що попри обіцянки змінити закон про релігію, Республіка Узбекистан продовжує обмежувати релігійну свободу. Так, влада продовжує репресії проти мусульман, чия незалежна релігійна практика порушує норми країни, і чиї дії уряд прирівнює до «екстремізму» або «релігійного фундаменталізму». Вона перешкоджає реєстрації релігійних громад, переслідує за незаконне зберігання або розповсюдження релігійних текстів. Вбивства, арешти, затримання, катування і жорстоке поводження залишаються поширеними явищем. Заяви про такі порушення не розслідуються. 
23. Скаржники звертають увагу на те, що суд апеляційної інстанції неправильно трактував положення Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців.
24. Указаними нормами визначено відмінність статусів економічного мігранта від біженця. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна продемонструвати свідоцтва цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією з причин, указаних вище. Не має значення, чи виникає переслідування за однією з цих причин або від поєднання двох або більше причин. Часто прохач може не знати про причини переслідувань: це не його обов`язок аналізувати свій випадок до такої міри, щоб детально встановлювати причини.
25. Скаржники також наголошують на тому, що позивачка-2, яка не володіє ані українською, ані російською мовами, не була забезпечена належним перекладом під час співбесіди. Так, на підтвердження того, що переклад під час співбесіди був наданий, відповідач надав копію посвідки на постійне проживання особи, яка нібито здійснювала переклад і народилася в Республіці Узбекистан. Однак протоколи співбесіди та міграційна справа не містять жодних ідентифікаційних ознак цієї особи. Також відповідачем не надано доказів того, що перекладач володіє узбецькою та українською мовами на достатньому рівні для перекладу, а також не надано інформації про попередження перекладача щодо конфіденційності.
26. З огляду на зазначене скаржники вважають, що відповідач порушив Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату та позбавлення цього статусу, згідно з наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649. 
27. За наслідком автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Смоковичу М.І., Мацедонській В.Е.
28. Суд ухвалою від 12.03.2025 відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.
29. Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу позивачів, в якому він наполягає на її безпідставності, просить у задоволенні відмовити і залишити оскаржувані судові рішення без змін.
V. Джерела права 
30. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
31. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671-VI, у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
32. У статті 1А (2) Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 також сформульовано поняття «біженець», під яким розуміють особу, що внаслідок подій, які відбулися до 01.01.1951, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання у результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї унаслідок таких побоювань.
33. Відповідно до частини другої статті 1 Протоколу щодо статусу біженців від 04.10.1967 для цілей цього Протоколу термін «біженець», за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів «в результаті подій, які сталися до 01.01.1951...» та слів «...внаслідок таких подій» у статті 1A (2).
34. Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
35. Як передбачено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
36. Статтею 6 Закону №3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
37. Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
38. Відповідно до частини третьої статті 8 Закону №3671-VI під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.
39. Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
40. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою (частина дванадцята статті 9 Закону №3671-VI).
41. Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
42. Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 №1146/19884 (далі - Наказ № 649).
43. Відповідно до вимог пункту 4.1 розділу ІV Правил № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС України (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.
У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС України перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). 
Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); 
б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 
в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).
У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.
44. Згідно з пунктом 4.3 розділу ІV Правил №649 на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
45. Відповідно до вимог пункту 5.1 розділу V Правил № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): 
а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.
Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.
У разі залучення перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв`язку, психолога і педагога для участі в співбесіді уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає зазначених осіб (перекладача, психолога і педагога) про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.
Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;
б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 17) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону;
в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 18);
г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 18);
ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 19);
д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження;
е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).
Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.
Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Той факт, що заявник вже був об`єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.
У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.
У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов`язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;
є) формує особову справу заявника (пронумеровує всі документи, що долучені до справи, складає їх опис, прошиває справу).
46. Відповідно до пункту 29 Настанов із процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (видання 1992 року; далі - Настанови) процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
47. Відповідно до пункту 37 Настанов для надання статусу біженця, у першу чергу, є важливою оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.
48. Пункти 45, 66 Настанови передбачають, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб уважатися біженцем, особа повинна надати докази повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
49. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, у першу чергу, самим заявником і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Настанов).
VI. Позиція Верховного Суду
50. У цій справі предметом судового розгляду є рішення ДМС України про відмову у визнанні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхньої неповнолітньої дитини ОСОБА_3 кизи біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. 
51. Підставою для таких відмов є відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
52. Питання, яке суд касаційної інстанції має вирішити в межах розгляду цієї справи, є перевірка обґрунтованості доводів скаржників про те, що суди попередніх інстанцій не застосували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12.03.2020 у справі №520/7064/19; від 19.11.2020 у справі №260/196/19; від 30.08.2021 у справі №520/11435/2020; від 31.03.2021 у справі №520/12239/19; від 10.07.2020 у справі №826/19287/16.
53. Відповідаючи на поставлене питання, Суд виходить з такого.
54. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є громадянами Республіки Узбекистан. За національністю - узбеки, сповідують іслам (суніти), мають середню освіту.
55.  ОСОБА_1 був засуджений до позбавлення волі на території Республіки Узбекистан у період з 1999 року по 08 жовтня 2019 року відбував покарання в місцях позбавлення волі за вироками судів у кримінальних проваджень, передбачених частиною третьою статті 159 (посягання на конституційний лад Республіки Узбекистан), частини другої статті 244-1 (виготовлення, зберігання та поширення матеріалів, що несуть загрозу суспільній безпеці) та частини першої статті 244-2 Кримінального кодексу Республіку Узбекистан (створення, керівництво, участь у релігійних, екстремістських чи інших заборонених організаціях). 
56. Судами попередніх інстанцій встановлено, що країну громадянської належності ОСОБА_1 залишив 21.12.2021 і літаком з Республіки Узбекистан через Республіку Киргизія потрапив до Турецької Республіки (місто Стамбул), де перебував з 22.12.2021 до 23.01.2022. Надалі 23.01.2022 авіарейсом «Стамбул - Бориспіль» прилетів в Україну. За отриманням статусу біженця в іншій країні не звертався. Виїзд ОСОБА_1 з країни громадянської належності відбувався на підставі закордонного паспорта.
57. Із заявою про надання статусу біженця ОСОБА_1 звернувся 29.08.2022. Причиною звернення за захистом та небажанням повертатися до Республіки Узбекистан зазначено побоювання зазнати переслідування за ознакою віросповідання та дискримінацію з боку правоохоронних структур країни через кримінальне минуле.
58. У протоколі співбесіди від 09.09.2022 ОСОБА_1 зазначив, що виїхав з Республіки Узбекистан, щоб шукати роботу, годувати родину, адже в Узбекистані мало заробляють, важко влаштуватися на роботу після того, як він був у в`язниці. Після відбуття покарання він та його дружина погроз не отримували, його не затримували, знаходився на обліку дільничного інспектора. В Узбекистані після відбуття покарання він відвідував мечеть. В Україні є його знайомі та робота, а в Туреччині він не потрібен.
59. Будь-якої інформації щодо переслідувань через релігійні причини ОСОБА_1 не вказав у протоколі від 13.10.2023, водночас у протоколі від 15.02.2024 зазначив, що тиском щодо нього зі сторони поліції є застосування двічі штрафу за відсутність маски у період пандемії короновірусу і перевірка його перебування вночі у будинку в період адміністративного нагляду дільничним інспектором.
60. Відповідно до наданої ОСОБА_2 інформації країну громадянської належності вона залишила 19.01.2023, вирушивши автотранспортом до Республіки Киргизстан, а потім літаком до Турецької Республіки (місто Стамбул). Надалі 23.01.2023 авіарейсом «Стамбул - Кишинів» вона прилетіла в Республіку Молдова і звідти автотранспортом дісталась в Україну. За отриманням статусу біженця в іншій країні не зверталася. Виїзд ОСОБА_2 з країни громадянської належності відбувався на підставі закордонного паспорта.
61. Із заявою про надання статусу біженця собі та її дитині ОСОБА_2 звернулася 03.08.2023. Причиною звернення за захистом та небажанням повертатися до Республіки Узбекистан зазначено те, що після виїзду чоловіка з Узбекистану працівники правоохоронних органів почали переслідувати її та запитувати куди подівся її чоловік, що вона сприйняла як загрозу для свого життя та життя дитині. Після чого за ініціативою чоловіка виїхала до нього в Україну.
62. У протоколі співбесіди від 21.08.2023 ОСОБА_2 зазначила, що вважає переслідуванням себе, коли до неї додому 2-3 рази приходили працівники прокуратури та запитували, де знаходиться її чоловік, який на той час виїхав з країни. Також уважає, що було переслідування за ознакою віросповідання через те, що на неї наклали штраф за носіння хіджабу.
63. З пояснень ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суди попередніх інстанцій не вбачали жодних утисків щодо сповідування релігії та відвідування релігійних установ у країні громадянської належності.
64. Суди попередніх інстанцій констатували, що метою звернення за захистом позивачів в Україні є інші причини звернення (економічні, пошуки кращого життя, бажання працевлаштування тощо), аніж побоювання стати жертвою переслідування.
65. Судами попередніх інстанцій також враховано, що ОСОБА_1 до перетину державного кордону України майже місяць перебував у третій безпечній країні і за захистом у цій країні не звертався.
66. Суд, надаючи правову оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, при вирішенні цієї справи наголошує, що у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
67. Проте з інформації, яка надана заявником ОСОБА_1 , не убачається фактів переслідування його особисто або його дружини з дітьми. Зокрема, відсутні підтвердження того, що він або його близькі зазнали переслідувань через релігійні переконання чи інші обставини. Зазначені ним випадки, які пов`язані з порушеннями карантинних вимог або адміністративним наглядом, не можуть вважатися достатньою підставою для надання статусу біженця, оскільки вони не є вираженими формами переслідування чи дискримінації з політичних, релігійних чи інших мотивів. Наведені ним обставини про складнощі соціально-економічного характеру, зокрема неможливість працевлаштування після відбуття покарання, також самі по собі не є підставою для надання відповідного статусу.
68. Щодо інформації, яка надана заявницею ОСОБА_2 , то судами попередніх інстанцій було досліджено інформацію, яка знаходиться у вільному доступі в мережі Інтернет і встановлено, що в місті Андіжані, де мешкали позивачі, та й в інших містах Республіки Узбекистан уже в 2021 році безліч жінок вільно носили у громадських містах хіджаб, тобто одяг, який покриває тіло та голову, залишаючи відкритими обличчя та долоні. Також хоча на той час у Кодексі Республіки Узбекистан про адміністративну відповідальність існувала стаття 184-1 про адміністративну відповідальність за появу громадян у загальних місцях в культовому одязі, указана стаття Законом Республіки Узбекистан від 31.10.2023 № ЗРУ-874 була виключена з Кодексу.
69. За встановлених обставин справи, Суд погоджується з указаними висновками судів попередніх інстанцій, що побоювання позивачів щодо переслідування у разі повернення на Батьківщину є необґрунтованими.
70. У касаційній скарзі скаржники, зокрема, посилаються на порушення відповідачем процедури розгляду заяви ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме у частині забезпечення перекладу під час співбесіди.
71. На це Суд указує, що перекладач надається під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами. Також заявник має право залучити самостійно перекладача.
72. Відповідно до тексту рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_5 , який займався прийняттям заяв від позивачів та брав участь під час складання протоколів співбесід за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
73. Судами попередніх інстанцій встановлено, що заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, писали вони особисто російською мовою, що ними не заперечується. ОСОБА_1 вільно спілкувався російською мовою. Він був присутній під час співбесід з дружиною ОСОБА_2 та здійснював їй переклад. Складання протоколу співбесіди 21.08.2023 також відбулося за участю перекладача, який є громадянином Республіки Узбекистан. 
74. Скаржники, посилаючись на порушення щодо забезпечення належного перекладу під час проведення співбесід, не наводять жодних обґрунтувань щодо наявності розбіжностей в висловлюваннях ОСОБА_2 та записаних представником ДМС України українською мовою висловлюваннях.
75. Таким чином, у Суду відсутні підстави вважати, що протоколи співбесід містять будь-які перекручення (неточності) слів / даних, що могли б призвести до негативних наслідків для ОСОБА_2 (у цьому випадку, відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).
76. У касаційній скарзі скаржники також посилаються на інформацію стосовно країни походження з посиланням на електронні ресурси.
77. Суд зазначає, що сама по собі указана інформація не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України, та звернулися із такою заявою, або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулася за захистом.
78. Суд звертає увагу на те, що положеннями Настанов розкрито зміст критерію «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань», який складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін: суб`єктивна сторона - це психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалася, особа вирішила покинути країну і стала біженцем; об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
79. Посилання скаржників на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 12.03.2020 у справі №520/7064/19; від 19.11.2020 у справі №260/196/19; від 30.08.2021 у справі №520/11435/2020; від 31.03.2021 у справі №520/12239/19; від 10.07.2020 у справі №826/19287/16, є безпідставними, адже процитовані з них витяги є висновками Суду за результатами розгляду спорів, правовідносини у яких не є подібними до обставин цієї справи.
80. Так, у справі № 520/7064/19 позивача було оголошено у міжнародний розшук Міжнародною організацією кримінальної поліції (Інтерполом), у зв`язку з чим позивач звернувся за захистом в Україні через побоювання бути виданим службі безпеки Республіки Таджикистан, громадянином якої він є, яка була ініціатором міжнародного розшуку позивача за його ухилення від органів слідства, з метою притягнення до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений частиною другою статті 307-1 Кримінального кодексу Республіки Таджикистан (публічні заклики до здійснення екстремістської діяльності, публічне виправлення екстремізму, вчинене з використанням засобів масової інформації або мережі Інтернет). У цій справі позивач наголошував на факті фальсифікації проти нього кримінальної справи через небажання співпрацювати з контррозвідкою Республіки Таджикистан.
81. У справі №260/196/19 позивачка була донькою одного із засновників політичної партії «Партія ісламського відродження Таджикистану», яка зазнає переслідувань з боку влади Республіки Таджикистан. У справі №520/11435/2020 позивач був громадянином Сирійської Арабської Республіки, де триває збройний конфлікт. У справі №826/19287/16 позивача було оголошено в розшук Службою безпеки Республіки Узбекистан за злочини, які він не міг вчинити, оскільки протягом останніх десяти років постійно проживав у місті Каїр (Арабська Республіка Єгипет).
82. Що стосується справи № 520/12239/19, то в ній розглядалося не питання правомірності прийняття рішення щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а правомірність відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо надання такого статусу.
83. Отже, наведені в касаційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав уважати, що ним неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права під час прийняття оскаржуваних судових рішень.
84. Ураховуючи наведене, Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що оскаржувані рішення ДМС України від 18.04.2024 №60-24, №61-24 про відмову у визнанні позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є правомірними.
85. Згідно зі статтею 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
86. Зважаючи на це, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
87. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
88. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ: 
89. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
90. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2024 року і постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року залишити без змін.
91. Судові витрати не розподіляються.
92. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська 
Судді: В.Е. Мацедонська
М.І. Смокович