Справа № 632/1282/25 
Номер провадження 2/629/1858/25 
РIШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2026 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Ткаченко Н.В., за участю секретаря Андрієнко С.А., адвоката Поліщука О.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Златопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області, про визнання шлюбу недійсним, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника звернулася до суду з вище вказаним позовом, про визнання шлюбу недійсним, в обґрунтування якого вказала, що 16.02.2008 року ОСОБА_4 без наміру створювати сім`ю зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . Реєструючи шлюб ОСОБА_4 не мав наміру створювати із відповідачкою сім`ю і спільно з нею проживати, вести господарство та виховувати її дітей, оскільки єдиною метою укладання цього шлюбу з його боку була допомога відповідачці у забезпечені можливості поновити її батьківські права щоб забрати з інтернату старшу дитину, яка на той час виховувалась в інтернаті. Тобто, шлюб між сином позивачки та відповідачкою було укладено фіктивно для введення в оману органів опіки та піклування щоб створити враження повноцінної сім`ї і таким чином домогтися позитивного рішення про поновлення батьківських прав відповідачки щодо її старшої доньки. Позивачці про це було відомо безпосередньо від її сина ОСОБА_5 і такі його дії вона не схвалювала, але то було його рішення в такий спосіб допомогти відповідачці забрати до себе з інтернату старшу доньку. Тож у продовж близько трьох місяців ОСОБА_4 та відповідачка удавали із себе сім`ю, а саме до того часу як були оформлені всі необхідні документи і вона змогла забрати свою старшу дитину з інтернату. Фактично між сином позивачки та відповідачкою ніколи не існувало реальних шлюбних відносин, вони проживали окремо, спільного побуту не вели, а шлюб між ними був укладений без реального наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. В 2009 році ОСОБА_4 познайомився з ОСОБА_3 , а з 2010 року вони стали спільно проживати фактично як подружжя в квартирі, яку винаймали у м. Первомайськ. В 2011 році, коли ОСОБА_3 завагітніла, ОСОБА_4 запропонував їй зареєструвати шлюб офіційно і в серпні 2011 року вони звернулись із відповідною заявою до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Первомайському міськрайонного управління юстиції у Харківській області. Проте в реєстрації шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було відмовлено, оскільки ОСОБА_4 вже перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачкою. Відповідачка не заперечувала та виказала свою згоду приїхати у відділ РАЦС для розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , однак у визначений день вона у відділ РАЦС не з`явилась. Тим часом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продовжували проживати разом, вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син – ОСОБА_6 . До 2018 року ОСОБА_4 і ОСОБА_3 проживали спільно як сім`я. ОСОБА_4 – військовослужбовець за призовом вважається зниклим безвісти з 21 липня 2024 року, та відповідачка може скористатись тим, що він зник безвісти, та в статусі його дружини буде претендувати на виплати, які передбачені законодавством членам сім`ї військовослужбовця. Тому, для захисту своїх прав та прав неповнолітньої дитини свого сина вважає за необхідне звернутись до суду з позовом про визнання шлюбу ОСОБА_4 і ОСОБА_2 недійсним через його фіктивність.
22 вересня 2025 року ухвалою суду провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні.
Не погодившись з позовом відповідачем наддано відзив, в якій просила відмовити в задоволенні позову, мотивуючи тим, що у листопаді 2007 року вона познайомилася з ОСОБА_4 , між ними склалися близькі стосунки, і за взаємною згодою вони вирішили укласти шлюб. ОСОБА_4 знав, що вона має двох малолітніх дітей, та це не перешкоджало їх рішенню. ЇЇ старша донька ОСОБА_7 2002 року народження до одруження перебувала на лікуванні у санаторії м. Харкова за направленням лікарів, а не в інтернаті. Вона ніколи не позбавлялася батьківських прав і не притягувалася до відповідальності за неналежне виховання дітей. 16.02.2008 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, після чого вони святкували подію разом із родичами та друзями. Після одруження проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, купували майно, сплачували кредити, разом виховували дітей. ЇЇ доньки називали його батьком, а його матір — бабусею. Згодом вона переїхала з дітьми до власної квартири у смт Краснопавлівка, однак подружні стосунки з ОСОБА_4 підтримувалися до 2020 року. Питання про розірвання шлюбу між ними не порушувалося. У 2024 році після повідомлення про мобілізацію та зникнення безвісти ОСОБА_4 його мати пропонувала йому відмовитися від належних їй за законом виплат та надсилала зразок відповідної заяви, а також пропонувала грошову винагороду. Вона відмовилася. Факт того, що ОСОБА_4 проживав із іншою жінкою та мав дитину, не свідчить про фіктивність їх шлюбу.
11 листопада 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
25.11.2025 до суду надійшли письмові пояснення представника третьої особи Златопільського відділу ДРАЦС, в яких зазначено, що з позовної заяви вбачається, що 16.02.2008 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , начебто без наміру створювати сім`ю.
В 2009 році ОСОБА_4 познайомився з ОСОБА_3 , з якою з 2010 року стали спільно проживати. З заяви також вбачається, що ОСОБА_4 мав намір розлучитися з ОСОБА_2 , але вона не приїхала до відділу ДРАЦ для подачі заяви про розірвання шлюбу.
Згідно чинного законодавства, ОСОБА_4 , якщо мав дійсно намір розлучитися з ОСОБА_2 , міг би подати позовну заяву про розірвання шлюбу до суду (якщо один із подружжя не згоден на розлучення).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_3 народився син, реєстрація народження якого була проведена відповідно ч.1 ст.135 СКУ (при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою). Тобто, ОСОБА_4 не визнав себе батьком дитини, народженої у ОСОБА_3 , ні на час державної реєстрації народження дитини, ні протягом іншого часу. Згідно статті 128 Сімейного Кодексу України, ОСОБА_3 також мала право на подання позову до суду про визнання батьком своєї дитини ОСОБА_4 , однак цього не зробила. Представник вважав, що позивачем не надано достатніх доказів щодо фіктивності шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_4 її син. Він домовився з відповідачкою одружитися, щоб забрати її дитину з інтернату. На церемонії одруження в ДРАЦС були присутні вона, її сестра та вся рідня відповідачки. Весілля святкували у кафе, але вона не ходила у кафе. Син та ОСОБА_2 прожили разом лише 3 місяці. Після того, як через 3 місяці забрали дитину відповідачка поїхала з м.Первомайського. Син пару разів привозив до неї (позивачки) меншу дитину ОСОБА_9 , старшу дитину жодного разу не бачила. ОСОБА_4 жив вдома, купляв відповідачці продукти. Потім вони розійшлися. В 2009 почав спілкуватися з ОСОБА_10 , після чого в 2011 року в них народився син ОСОБА_11 . ОСОБА_4 у смт.Краснопавлівка ніколи не проживав. 
Представник позивача– адвокат Поліщук О.Л. в судовому засіданні просив позов задовольнити, з підстав викладених у ньому.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила. З заявою до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталася.
Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову не заперечувала, повідомила, що вона познайомилась з ОСОБА_4 в 2009 році, після чого почали зустрічатися, а згодом почали жити разом в АДРЕСА_1 , потім переїхали в АДРЕСА_2 до свекрові. Восени 2010 року свекруха купила їм будинок в АДРЕСА_3 . Проживали з 2010 року по 2023 року. В 2014 році вона з ОСОБА_4 розійшлись на 3 місяці, потім знову зійшлись. Коли вона завагітніла, ОСОБА_5 запропонував їй одружитися, але оформити стосунки не змогли, оскільки він був одружений. Дізналась про те, що ОСОБА_5 одружений коли подавали заяву про одруження. ОСОБА_12 казав що ОСОБА_2 не заперечувала розірвати шлюб, але вона до ДРАДС не приїхала. 
Представник Златопільського відділу ДРАЦС в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника відділу.
Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Позивачка ОСОБА_13 є матір`ю ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого повторно 07.08.2024 року Первомайським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.
16 лютого 2008 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб та копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 16.02.2008 року.
Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 13 лютого 2024 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_6 , батьками якого є ОСОБА_14 та ОСОБА_3 .
Як вбачається з витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_4 №2690 від 30.07.2024 року про результати службового розслідування, військовослужбовець за призовом солдат ОСОБА_4 , вважається зниклим безвісти з 21 липня 2024 року.
Згідно довідки командира військової частини НОМЕР_4 №914/485 від 23.08.2024 року, ОСОБА_4 з 12.07.2024 по 22.07.2024 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Липці Липецької сільської громади Харківського району Харківської області.
Сповіщенням сім`ї №33 від 29.07.2024 року, сповістили ОСОБА_1 , що її син ОСОБА_4 , зник безвісті 21 липня 2024 року поблизу населеного пункту Глибоке Харківського району Харківської області під час виконання бойового завдання.
В судовому засіданні в якості свідка був допитаний заступник начальника з превентивної діяльності відділу поліції м.Златопіль ОСОБА_15 , який повідомив, що з 2008 по 2025 рік працював в органах поліції по обслуговуванню с-ще Краснопавліка Лозівського району та прилеглих до нього сіл на посаді, помічника дільничного, дільничного, старшого дільничного та офіцера громади. Громадянку ОСОБА_2 знає добре, оскільки вона проживає в АДРЕСА_4 , йому відомо, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_16 , від якого в них народились дві доньки, оскільки першу дитину ОСОБА_17 вона народила у 16 років, то дитина деякий час перебувала у будинку Малютки де її постійно відвідував ОСОБА_16 , згодом вони забрали дитину стали спільно проживати та в них народилась ще одна донька ОСОБА_18 . Приблизно у 2006-2007 році ОСОБА_16 було засуджено та призначено покарання у виді позбавлення волі, і з того моменту ОСОБА_2 залишилась сама з двома дітьми. У період з 2009 по 2020 рік ОСОБА_2 проживала тривалий час з ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , а також з ОСОБА_21 . Діти постійно проживали з нею. Особисто з ОСОБА_2 не спілкувався, а з ким саме вона проживала в с-щі Краснопавлівка йому відомо, оскільки в зв`язку з виконанням свої службових обов`язків часто відвідував мешканців будинку по вул.Конституції для проведення профілактичної роботи. ОСОБА_22 під час особистої розмови повідомляв йому, що проживає спільно з ОСОБА_2 . Зазначив, що ОСОБА_2 до 2020 року не проживала в с-щі Краснопавлівка з ОСОБА_23 , даний громадянин йому не відомий і він його ніколи не бачив. Громадянку ОСОБА_24 знає особисто, оскільки вони навчались в одному класі в школі і остання є кумою ОСОБА_2 , зазначив, що ОСОБА_24 тривалий час проживала у м.Слов`янськ та інколи приїздила до с-ща Краснопавлівка.
В судовому засіданні в якості свідка був допитаний староста Глушинівського старостинського округу ОСОБА_25 , який повідомив, що у листопаді 2015 року його було обрано сільським головою. Разом з комісією він їздив по селах та проводили засідання на яких люди звертались до них зі своїми питаннями в т.ч. і в с.Калинівка. Саме в цьому селі кожний рік виникало спірне питання між сусідами стосовно земельної ділянки, для вирішення якого він разом з комісією виїздили на місце де розташоване домоволодіння в якому проживав ОСОБА_26 разом з ОСОБА_27 та їхніми дітьми ОСОБА_11 та ОСОБА_28 . ОСОБА_29 знає та особисто з ними спілкувався, вони проживали за адресою: АДРЕСА_5 , постійно порались по господарству, діти ходили до садочка та до школи. Йому відомо, що ОСОБА_26 був одружений, однак думав, що він з першою дружиною розлучився. Першу дружину ОСОБА_30 ніколи не бачив. Зазначив, що підтверджує факт того, що з 2015 року ОСОБА_31 разом з ОСОБА_10 вели спільне господарство та виховували дітей.
За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
У статті 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно із ст. 24 СК України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 27 СК України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
У ст. 28 СК України встановлено, що заява про реєстрацію шлюбу подається жінкою та чоловіком до будь-якого органу державної реєстрації актів цивільного стану за їхнім вибором. Особи, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, вважаються нареченими. Заява про реєстрацію шлюбу подається жінкою та чоловіком особисто. Якщо жінка і (або) чоловік не можуть через поважні причини особисто подати заяву про реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану, таку заяву, нотаріально засвідчену, можуть подати їх представники. Повноваження представника мають бути нотаріально засвідчені. Якщо реєстрація шлюбу у визначений день не відбулася, заява про реєстрацію шлюбу втрачає чинність після спливу трьох місяців від дня її подання.
Згідно ст. 29 СК України, орган державної реєстрації актів цивільного стану зобов`язаний ознайомити наречених з їхніми правами та обов`язками як майбутніх подружжя і батьків та попередити про відповідальність за приховання перешкод до реєстрації шлюбу.
Відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.
У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц Верховний Суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі №761/11845/19, викладено висновок про те, що розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність.
Відповідно до ст. 45 СК недійсний шлюб, а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.
Згідно ст. 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.
Частиною 2 ст. 41 СК України передбачено, що при вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно частини першої статті 43 СК України, розірвання шлюбу, смерть дружини або чоловіка не є перешкодою для визнання шлюбу недійсним.
У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", судам роз`яснено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (ст. 40 СК України).
Шлюб не може бути визнано недійсним, якщо на момент розгляду справи відпали обставини, які засвідчують відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім`ю.
Причому відсутність мети щодо створення сім`ї може стосуватися як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.
Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких тощо.
Таким чином, шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Однак не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім`ю, яка відповідає всім її вимогам.
Шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19 (провадження № 61-10406св20).
За приписами частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, є фіктивним, оскільки вони проживали окремо, не вели спільного господарства, у них не було спільних дітей, спільного майна не набули. 
Натомість судом було встановлено, що шлюб між сторонами був укладений за взаємною згодою ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , волевиявлення сторін на укладання шлюбу було добровільним та шлюб був укладений з метою створити сім`ю. Про, що свідчить проведення святкової церемонії укладання шлюбу, на якій була присутня також і позивач, святкування весілля в кафе, після укладення шлюбу сторони певний час проживали разом, ОСОБА_4 матеріально забезпечував відповідачку, зокрема купував їй продукти, а також підтримував зв`язок з її дитиною, декілька разів привозив молодшу доньку ОСОБА_18 до своєї матері, про що повідомила позивач. Дії самого ОСОБА_4 , який мав намір саме розірвати шлюб, а не визнати його недійсним, про що зазначили позивач і третя особа, також свідчать про те, що ОСОБА_4 вважав шлюб дійсним, тому відсутні підстави вважати, що шлюб укладений фіктивно без наміру створити сім`ю. 
Доводи про те, що шлюб був укладений з метою поновлення батьківських прав та повернення дитини відповідачки з інтернату, є безпідставними та спростовуються показами свідка ОСОБА_15 , який повідомив, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_16 , від якого в них народились дві доньки, оскільки першу дитину ОСОБА_17 вона народила у 16 років, то дитина деякий час перебувала у будинку Малютки, згодом вони забрали дитину стали спільно проживати та в них народилась ще одна донька ОСОБА_18 . Приблизно у 2006-2007 році ОСОБА_16 було засуджено та призначено покарання у виді позбавлення волі, і з того моменту ОСОБА_2 залишилась сама з двома дітьми. Тобто станом на 16 лютого 2008, дату укладення шлюбу, діти ОСОБА_2 проживали разом з нею. Таким чином, доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами. Жодних доказів того, що шлюб укладався з метою поновлення батьківських прав ОСОБА_2 , до суду не надано.
Посилання позивача на припинення сімейних стосунків та не проживання разом ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , є підставою для розірвання шлюбу, а не для визнання його недійсним.
Суд звертає увагу, що навіть у разі припинення фактичних сімейних відносин у подальшому або виникнення інших стосунків, само по собі не свідчить про фіктивність шлюбу на момент його укладення. 
З огляду на викладене, ураховуючи, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин реєстрації шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без їх реального наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.
Питання про розподіл судових витрат вирішується відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Златопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області, про визнання шлюбу недійсним – відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.
Повний текст рішення виготовлений 20.03.2026 року.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .
Треті особи: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .
Златопільський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Лозівському районі Харківської області, місцезнаходження за адресою: Харківська область, м.Златопіль, м-н 1-2, буд.35, ЄДРПОУ 33370096.

Суддя       Наталія ТКАЧЕНКО