Справа № 127/33292/25
Провадження № 2/127/7486/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участі секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці в порядку спрощеного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:
Позивач ТзОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з з повернення боргів» звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за договором позики № 73269313 від 28.10.2024 в розмірі 22 412 грн., з яких: 6500 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 1 950 грн. 00 коп. - сума заборгованості за відсотками, 12 987 грн. 00 коп. – загальна заборгованість по пені, 975 грн. 000 коп. –заборгованість по комісії.
Свої вимоги мотивував тим, що 28.10.2024 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем був укладений договір позики № 73269313 у формі електронного документу з використанням електронного підпису, за умовами якого відповідачу було надано грошові кошти. Невід`ємною частиною цього договору є Правила надання грошових коштів у кредит ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», які перебувають в загальному доступі, будучи опублікованими на сайті https://mycredit.ua/ru/documents-license. Ці правила є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін.
27.03.2025 року між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» укладено Договір факторингу № 27/03/25, у відповідності до умов якого ТОВ ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
Відповідно до Реєстру боржників №4 від 23.04.2025 року до Договору факторингу № 27/03/25, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 22 412 грн., з яких: 6500 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 1 950 грн. 00 коп. - сума заборгованості за відсотками, 12 987 грн. 00 коп. – загальна заборгованість по пені, 975 грн. 000 коп. –заборгованість по комісії.
Всупереч умовам Договору позики № 73269313 від 28.10.2024, незважаючи на повідомлення, відповідач не виконав свого зобов`язання. Після відступлення позивачу права грошової вимоги до відповідача, останній не здійснив жодного платежу для погашення існуючої заборгованості ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ», ні на рахунки попередніх кредиторів. З моменту отримання права вимоги до відповідача, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій.
У зв`язку із вищевикладеним позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики № 73269313 від 28.10.2024 в розмірі 22 412 грн. та судові витрати.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.10.2026 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін, з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.
Судом встановлено, що представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому заявлено клопотання про поновлення строку на його подання, мотивоване тим, що з матеріалами позову представник відповідача ознайомилась 25.11.2025 року у приміщенні суду. З огляду на наведене та з урахуванням положень ч. 7 ст. 178 ЦПК України, а також принципів змагальності сторін і забезпечення права на справедливий суд, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення строку на подання відзиву.
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами ані факт виникнення заборгованості, ані її розмір.
Так, відповідач звертає увагу, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить деталізації щодо порядку нарахування відсотків, комісій та штрафних санкцій, а також не підтверджений первинними бухгалтерськими документами. Відповідач посилається на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких розрахунок заборгованості сам по собі не є первинним документом бухгалтерського обліку і не може вважатися належним доказом існування заборгованості.
Крім того, відповідач вказує, що позивачем не надано доказів фактичного отримання відповідачем кредитних коштів за спірним договором, зокрема належних платіжних документів, які б підтверджували перерахування грошових коштів. У зв`язку з цим відповідач вважає недоведеним сам факт виникнення кредитного зобов`язання.
Окремо відповідач заперечує належність та допустимість поданого позивачем кредитного договору, зазначаючи, що він укладений в електронній формі, проте до суду подано лише його паперову копію без накладення кваліфікованого електронного підпису. На думку відповідача, така копія не дає можливості встановити справжність документа та ідентифікувати сторони правочину, що суперечить вимогам ст. 100 ЦПК України та законодавства у сфері електронного документообігу.
Також відповідач зазначає, що позивачем не доведено належним чином перехід права вимоги за договором факторингу, оскільки відсутні докази повідомлення боржника про відступлення права вимоги, як того вимагають положення ст. 516, 1082 ЦК України. Відповідач вказує, що ненадання такого повідомлення надає йому право не виконувати зобов`язання новому кредитору.
Крім того, відповідач звертає увагу суду на неповноту поданих позивачем документів щодо договору факторингу, зокрема відсутність реєстру боржників та інших невід`ємних додатків, що, на думку відповідача, унеможливлює встановлення факту переходу права вимоги саме щодо спірного зобов`язання.
Окремо у відзиві зазначено про відсутність належних доказів чинності ліцензії позивача на здійснення фінансової діяльності станом на момент укладення договору факторингу та звернення до суду, з огляду на зміни законодавства у сфері регулювання фінансових послуг.
Відповідач також наголошує на недотриманні позивачем стандарту доказування, передбаченого цивільним процесуальним законодавством, зазначаючи, що саме на позивача покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, і такі обставини не можуть вважатися доведеними лише з огляду на відсутність їх спростування іншою стороною.
Судом встановлено, що представником позивача подано відповідь на відзив, у якій зазначено про безпідставність та необґрунтованість доводів відповідача.
Позивач вказує, що 28.10.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем укладено договір про надання коштів у кредит № 73269313, відповідно до якого останньому надано грошові кошти на умовах, визначених договором. Надалі, 07.03.2025 між первісним кредитором та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27/03/25, за яким право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до позивача.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено в електронній формі з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця шляхом реєстрації відповідача, створення особистого кабінету, подання заявки, проходження ідентифікації та підтвердження акцепту умов договору шляхом введення одноразового ідентифікатора, надісланого на фінансовий номер телефону відповідача. Такий спосіб укладення правочину відповідає вимогам ЦК України (зокрема ст. 626, 638, 639, 641, 642, 1048–1054 ЦК України) та Закону України «Про електронну комерцію».
Укладений договір є електронним договором приєднання, а використання одноразового ідентифікатора як електронного підпису прирівнюється до власноручного підпису сторони правочину. Сторони погодили всі істотні умови договору, зокрема суму кредиту, строк користування коштами, порядок повернення та розмір процентів, що свідчить про досягнення згоди щодо умов зобов`язання.
Позивач наголошує, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, доки не доведено інше, а тому укладений договір користується презумпцією правомірності. Посилання на судову практику Верховного Суду підтверджують допустимість електронних кредитних договорів, укладених із використанням одноразового ідентифікатора, як належної письмової форми правочину.
Щодо доводів відповідача про відсутність “оригіналу” кредитного договору зазначено, що відповідно до ст. 95 ЦПК України та Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ є оригіналом у разі його існування в електронній формі. Відтак подані до суду електронні та паперові копії договору є належними письмовими доказами, що узгоджується з практикою Верховного Суду.
Щодо переходу права вимоги за договором факторингу позивач зазначає, що відповідно до ст. 512, 514, 1077 ЦК України право вимоги переходить до нового кредитора на підставі договору відступлення права вимоги. До матеріалів справи долучено договір факторингу та витяг з реєстру боржників щодо відповідача, що є достатнім доказом переходу права вимоги. Повний реєстр боржників не подається у зв`язку із захистом інформації про третіх осіб.
Позивач вказує, що неповідомлення боржника про відступлення права вимоги відповідно до ст. 516, 1082 ЦК України не впливає на дійсність такого відступлення та не припиняє зобов`язання, що підтверджується також усталеною судовою практикою Верховного Суду.
Щодо розрахунку заборгованості позивач зазначає, що ним подано належні та допустимі докази, які підтверджують розмір заборгованості та факт отримання кредитних коштів. Розрахунок заборгованості сформовано первісним кредитором та передано в межах договору факторингу. Відсутність у позивача окремих первинних банківських документів обумовлена тим, що такі документи відповідно до законодавства про банки та банківську діяльність становлять банківську таємницю та перебувають у володінні банку-емітента або первісного кредитора.
Відповідач, як власник платіжного інструмента, не позбавлений можливості отримати банківські виписки або ініціювати витребування доказів у порядку ст. 84 ЦПК України, однак таких дій не вчинив. Заперечення відповідача ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними доказами, що суперечить вимогам ст. 81 ЦПК України.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач зазначає, що заявлений відповідачем розмір витрат у сумі 15000,00 грн є завищеним та не підтверджений належними доказами. Відповідно до ст. 133, 137, 141 ЦПК України такі витрати підлягають розподілу лише за умови їх фактичного понесення, документального підтвердження та відповідності критеріям реальності, необхідності та розумності.
Матеріали справи не містять достатніх доказів фактичної оплати правничої допомоги, детального опису виконаних робіт та обґрунтування співмірності заявленої суми складності справи. Враховуючи характер спору, який є типовим та не потребує значного обсягу правового аналізу, заявлений розмір витрат є непропорційним.
З урахуванням практики Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відшкодуванню підлягають лише фактичні, необхідні та розумні витрати, доведені належними доказами, що у даному випадку відсутні.
Відтак витрати на професійну правничу допомогу у заявленому розмірі не відповідають критеріям реальності, необхідності та розумності і не підлягають покладенню на іншу сторону у повному обсязі.
Отже, представник позивача вважає, що докази є належними, допустимими та достатніми для підтвердження факту існування заборгованості та переходу права вимоги. Доводи Відповідача є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн не відповідають критеріям реальності, необхідності та розумності, є неспівмірними зі складністю справи та не підлягають покладенню на іншу сторону.
Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.
Відповідач вказує, що позивач не довів належним чином факт укладення кредитного договору № 73269313 від 28.10.2024, оскільки наданий договір подано у вигляді паперової роздруківки електронного документа без підтвердження оригіналу електронного примірника, а також без належних доказів процедури ідентифікації позичальника, зокрема входу до особистого кабінету, перевірки одноразового ідентифікатора та підтвердження волевиявлення відповідача відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію».
Зазначається, що позивач не надав належних доказів фактичного перерахування кредитних коштів відповідачу, зокрема первинних бухгалтерських документів у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Посилання на відсутність у позивача таких документів у зв`язку з їх зберіганням у первісного кредитора, на думку відповідача, не звільняє позивача від обов`язку доведення факту надання кредиту.
Крім того, відповідач зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить належного обґрунтування структури боргу, порядку нарахування відсотків, комісій та неустойки, а тому не дає можливості перевірити правильність визначеної суми заборгованості.
Окремо звертається увага, що нарахування неустойки (пені, штрафів) у сумі 12 987,00 грн здійснено поза межами правового регулювання, визначеного пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, яким передбачено звільнення позичальника від відповідальності за прострочення виконання грошових зобов`язань у період дії воєнного стану та обов`язок кредитодавця щодо списання відповідних нарахувань, здійснених з 24.02.2022 року. Відповідач вважає, що вказані нарахування не підлягають стягненню.
Також відповідач зазначає, що позивач не довів належним чином факт переходу права вимоги за договором факторингу, оскільки до матеріалів справи не надано повного реєстру боржників із зазначенням ідентифікації відповідача та розміру заборгованості. Надані витяги, на думку відповідача, є недостатніми для підтвердження обсягу відступленого права вимоги.
Окремо наголошується, що позивач не надав доказів належного повідомлення боржника про відступлення права вимоги, однак відповідач визнає, що відсутність такого повідомлення не впливає на дійсність самого правочину, але може мати значення для належного виконання зобов`язання.
Відповідач також вказує, що позивач не надав належних доказів направлення запиту первісному кредитору щодо отримання додаткових документів, у зв`язку з чим клопотання про витребування доказів є необґрунтованим.
Зазначається, що позивач не довів факт отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки відсутні первинні банківські документи, а отже неможливо перевірити ані сам факт виконання кредитного договору, ані правильність нарахування заборгованості. Відповідач посилається на практику Верховного Суду щодо необхідності підтвердження факту видачі кредиту первинними бухгалтерськими документами.
Крім того, відповідач вказує на відсутність у позивача доказів чинності ліцензії на здійснення фінансових послуг після 30.06.2024 року.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, відповідач зазначає, що ними було подано відповідні докази їх понесення, тоді як твердження позивача про їх відсутність є безпідставним. Разом з тим наголошується, що зменшення або відмова у відшкодуванні витрат може здійснюватися лише за наявності належного клопотання іншої сторони та доведення їх неспівмірності.
Окремо зазначено, що позивачем порушено процесуальні вимоги щодо направлення відповіді на відзив, оскільки доказів її надсилання відповідачу не надано, що суперечить вимогам ЦПК України.
У зв`язку з викладеним відповідач вважає, що позовні вимоги є недоведеними, ґрунтуються на припущеннях, а надані позивачем докази не відповідають критеріям належності, допустимості та достатності, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити повністю.
На виконання ухвали суду від 22.12.2025 року про витребування доказів ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» подало до суду письмові пояснення та документи, зокрема щодо кредитного договору № 73269313 від 28.10.2024.
У поданих матеріалах кредитодавець повідомив, що перерахування кредитних коштів позичальнику здійснювалося через залучену платіжну установу на підставі договору про організацію переказів коштів фізичним особам, укладеного між кредитодавцем та фінансовою компанією. Зазначено, що безпосереднє здійснення переказу коштів кредитодавцем не здійснюється у зв`язку з використанням відповідної платіжної інфраструктури.
На підтвердження виконання зобов`язання щодо надання кредиту до суду надано електронні платіжні інструкції та інші документи платіжної системи, які кредитодавець відносить до первинних документів, що підтверджують факт перерахування грошових коштів на банківський картковий рахунок позичальника.
Кредитодавець також зазначив, що не здійснює відкриття та обслуговування банківських рахунків клієнтів, у зв`язку з чим не володіє виписками по рахунках позичальників, а відповідна інформація знаходиться у розпорядженні банківських або платіжних установ.
Окремо подано документи, що підтверджують статус кредитодавця як фінансової установи, а також наявність у нього права на надання фінансових послуг, зокрема свідоцтво про реєстрацію фінансової установи та ліцензійні відомості Національного банку України.
Водночас витребувані судом виписки по особовому рахунку за кредитним договором № 73269313 від 28.10.2024 у вигляді банківських документів не надані, натомість подано лише документи платіжної системи та пояснення щодо механізму перерахування коштів через посередника.
Представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій просив розглядати справи у його відсутність, позов підтримує, заперечує проти поданого відзиву у справі.
Представник відповідача звернувся до суду із заявою, в якій просив розглядати справи у відсутності відповідача та його представника, заперечувала щодо задоволення позову, підтримала викладену позицію у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та стягнути судові витрати понесенні відповідачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.113 Розділу V Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС справи можуть розглядатися (формуватися та зберігатися) в паперовій, електронній чи змішаній формі залежно від наявних у суді можливостей.
Відповідно до наказу ДСА «Про затвердження Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України» від 20.08.2019 № 814, у випадку прийняття суддею (суддею-доповідачем), у провадженні якого перебуває судова справа, рішення щодо розгляду (формування та зберігання) судової справи (матеріалів кримінального провадження) в електронній чи змішаній (паперовій та електронній) формі, складання внутрішнього опису здійснюється у відповідній(их) формі(ах) (паперовій та/або електронній).
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.
Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст. 526, 527, 530, 536, 610, 611, 625, 629, 638, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або тож кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 зазначеного Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.
Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Такими обставинами (предметом доказування) у даній справі є наявність між сторонами договірних правовідносин, що випливають з кредитних договорів, та належне (неналежне) виконання сторонами своїх зобов`язань відповідно до їх умов та вимог ЦК України.
Судом встановлено, що 28.10.2024 між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у кредит № 73269313, який оформлено в електронній формі із застосуванням інформаційно-телекомунікаційної системи кредитодавця. Відповідно до умов зазначеного договору позичальнику надано грошові кошти на визначених договором умовах.
Надалі, 07.03.2025 між первісним кредитором та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 27/03/25, відповідно до якого право грошової вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до позивача. До матеріалів справи долучено витяг з реєстру боржників, у якому містяться відомості про включення відповідача до переліку боржників із визначенням розміру заборгованості.
Разом з тим, відповідач заперечує позов, посилаючись на недоведеність факту укладення кредитного договору, відсутність належних доказів отримання кредитних коштів, недоведеність розміру заборгованості, а також неналежне підтвердження переходу права вимоги.
Оцінюючи доводи сторін та надані докази, суд виходить із положень статей 12, 13, 76–81ё, 89, 95, 100 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень;
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, якщо суд оцінює докази за внутрішнім переконанням у їх сукупності щодо належності, допустимості, дос товірності та достатності. 
Відповідно до статей 626, 638, 639, 641, 642 Цивільного кодексу України правочин є домовленістю сторін, спрямованою на встановлення цивільних прав та обов`язків, а може бути вчинений у письмовій, у тому числі електронній формі.
Згідно із Законом України «Про електронну комерцію» електронний договір є рівнозначним договору, укладеному у письмовій формі, а акцепт оферти може здійснюватися шляхом використання одноразового ідентифікатора (OTP), який є електронним підписом одноразової дії.
Разом з тим, із поданих матеріалів не вбачається у повному обсязі технічного та документального підтвердження процедури укладення договору, зокрема: логів входу до інформаційної системи; даних ідентифікації користувача; підтвердження відправлення та введення одноразового ідентифікатора; електронного сліду акцепту умов договору. 
Паперова копія електронного договору без первинного електронного носія інформації або належного технічного підтвердження з інформаційної системи не дає змоги суду безсумнівно встановити факт волевиявлення саме відповідача.
Відповідно до статті 100 ЦПК України електронні докази подаються в оригіналі або в електронній формі з можливістю перевірки їх цілісності, а паперова копія не замінює електронний оригінал у разі заперечення іншої сторони.
Відповідно до статті 1054 ЦК України кредитний договір є реальним договором у частині виникнення обов`язку позичальника, що пов`язується з фактом надання грошових коштів.
Отже, обов`язковим елементом доказування є підтвердження фактичного перерахування коштів позичальнику.
Позивач посилається на платіжні інструкції та документи платіжної системи. Водночас банківські виписки по рахунку відповідача не надані; відсутні документи банку-емітента картки; не підтверджено належність платіжного інструмента саме відповідачу у банківській системі; не надано повного ланцюга руху коштів від платіжної установи до рахунку відповідача. 
Суд враховує, що представником позивача не заявлялося клопотання про витребування доказів у банку-емітента щодо: належності рахунку відповідачу; факту зарахування коштів; підтвердження фінансового номера телефону як ідентифікатора платіжного засобу. 
Відповідно до статті 84 ЦПК України учасник справи має право клопотати про витребування доказів у разі неможливості їх самостійного отримання.
Ненадання таких доказів та невжиття заходів щодо їх витребування обмежує можливість суду встановити факт належного виконання кредитодавцем свого обов`язку з надання кредиту.
Відповідно до статей 76–81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини справи, однак вони повинні бути належними та допустимими.
Поданий позивачем розрахунок заборгованості: не містить первинних бухгалтерських документів; не містить деталізації алгоритму нарахування процентів та комісій; сформований односторонньо кредитодавцем. 
Згідно із Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.
Розрахунок заборгованості сам по собі не є первинним документом і може бути лише допоміжним доказом.
Суд враховує положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, відповідно до якого у період дії воєнного стану встановлено особливий режим відповідальності за прострочення грошових зобов`язань, що виключає або обмежує нарахування штрафних санкцій у визначених законом випадках.
Отже, заявлена пеня підлягає критичній оцінці з точки зору її відповідності імперативним нормам закону та не може бути автоматично визнана такою, що підлягає стягненню у заявленому розмірі без належного правового обґрунтування її правомірності.
Відповідно до статей 512, 514, 1077, 1082 ЦК України право вимоги може бути передане іншій особі на підставі договору відступлення права вимоги (факторингу).
Належними доказами є сам договір факторингу та реєстр боржників, що містить ідентифікацію боржника та обсяг переданої вимоги.
У справі надано лише витяг з реєстру боржників без подання повного реєстру.
Разом з тим закон не встановлює недійсність договору факторингу у разі неповідомлення боржника, однак така обставина може впливати на належність виконання зобов`язання.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд виходить із принципу змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України), відповідно до якого саме позивач зобов`язаний довести: факт укладення договору; факт надання кредиту; обсяг заборгованості; перехід права вимоги. 
Подані позивачем докази не дозволяють суду безсумнівно встановити всі елементи заявленого зобов`язання, зокрема факт належного зарахування коштів на рахунок відповідача та обґрунтованість розрахунку заборгованості.
Разом з тим доводи відповідача про повну відсутність правовідносин також не підтверджені належними доказами, які б виключали факт укладення договору.
Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.
Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.
Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.
Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.
Також, судом в ухвалі суду від 23.10.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.
Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.
Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.
Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею.
Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем у позові, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання, що позов не підлягає задоволенню.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, за встановлених судом обставин, відсутні підстави для захисту прав позивача шляхом стягнення з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості за кредитними договорами, оскільки такі вимоги є необґрунтованими і недоведеними належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову.
Відповідно до статей 133, 137, 141 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача як на сторону, яка програла спір.
Відповідач заявив витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 500 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги та актом виконаних робіт.
Разом з тим, відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути співмірним із: тскладністю справи; обсягом виконаної роботи; часом, витраченим адвокатом; ціною позову; значенням справи для сторін. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таку правову позицію щодо застосування норм права висловив Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц.
Суд встановлює, що дана справа: є типовою категорією спорів про стягнення кредитної заборгованості; не містить складних фактичних чи правових питань; не вимагала проведення експертиз чи значного обсягу доказових досліджень; процесуальні документи мають стандартний характер. 
З урахуванням принципів розумності та співмірності, а також практики Верховного Суду щодо обмеження відшкодування витрат фактичними та необхідними витратами, суд доходить висновку, що заявлений розмір витрат є завищеним.
Водночас, враховуючи фактичне надання правничої допомоги та участь представника відповідача у справі, суд вважає обґрунтованим часткове відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 (шість тисяч) гривень як співмірних із складністю справи та обсягом виконаних робіт.
Також суд зауважує, що суд ухвалював рішення за відсутності учасників справи. Відповідно до положення ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
На відповідне застосування вказаних положень також звернула увагу Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 5 вересня 2022 року в справі №1519/2-5034/11.
На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 204, 207, 526, 530, 536, 625, 628, 629, 639, 1048, 1054, 1077, 1082 ЦК України, ст. 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 73269313 від 28.10.2024 відмовити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 (шість тисяч) гривень.
Рішення суду може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасники судового розгляду:
Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», код ЄДРПОУ 35625014, місцезнаходження юридичної особи: вул. Симона Петлюри, 30 м. Київ, 01032.
Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .
Повний текст рішення суду складено 20.04.2026.

Суддя: