Справа №461/614/26 
Провадження №2/461/1606/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року м.Львів
Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді     Кротової О.Б., 
за участі секретаря судового засідання   Галун М.І., 
учасники справи:
позивач       ОСОБА_1 ,
представник відповідача ГУ НП 
у Львівській області     Кісіль Р.Л., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої безпідставним притягненням до адміністративної відповідальності, 
в с т а н о в и в:
1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
Позивач ОСОБА_1 16.01.2026 звернувся в суд із позовом, в якому просить стягнути з відповідача ГУ НП у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. 

Процесуальні дії у судовій справі
Ухвалою від 21.01.2026 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.
Після усунення недоліків, наведених в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, ухвалою від 26.01.2026 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Від представника відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області – Р.Л.Кісіля 06.02.2026 надійшов відзив на позовну заяву.
Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області – Р.Л.Кісіль 09.02.2026 подав додаткові пояснення у справі.
Від позивача ОСОБА_1 10.02.2026 надійшло клопотання про залучення співвідповідача у даній справі - Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області. 
Позивач ОСОБА_1 12.02.2026 подав заперечення на відзив представника відповідача ГУ НП у Львівській області.
Ухвалою суду від 25.02.2026 залучено до участі в справі в якості співвідповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області. 

Аргументи учасників справи 
Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує позовні вимоги тим, що 09 вересня 2025 року інспектором Відділення поліції №2 (м.Сокаль) Шептицького районного відділу поліції ГУНП у Львівській області від імені Головного управління Національної поліції у Львівській області було винесено постанову серії ЕНА №5682573 про притягнення його, ОСОБА_1 , до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 510 грн. Зазначена постанова була оскаржена ним в судовому порядку. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02 жовтня 2025 року у справі №461/7066/25, провадження №2-a/461/200/25, позов задоволено повністю, постанову серії ЕНА №5682573 від 09.09.2025 скасовано, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Судом встановлено, що відповідач не довів факту вчинення ним адміністративного правопорушення, не надав жодних належних та допустимих доказів, а сама постанова не може вважатися беззаперечним доказом вини особи. Таким чином, вважає, що факт незаконного та безпідставного притягнення його до адміністративної відповідальності підтверджений судовим рішенням, яке набрало законної сили. Позивач зазначає, що незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності спричинило йому моральну шкоду, яка полягала у: приниженні честі та гідності як законослухняного громадянина; переживаннях, пов`язаних із безпідставним звинуваченням у порушенні Правил дорожнього руху; відчутті несправедливості та правової невизначеності; необхідності витрачати час, зусилля та нервову енергію на підготовку та участь у судових засіданнях; порушенні звичного ритму життя та психологічному напруженні. Вважає, що сам факт незаконного притягнення до відповідальності, навіть без застосування реального стягнення, за усталеною судовою практикою є достатньою підставою для висновку про заподіяння особі моральної шкоди. З урахуванням характеру правопорушення, тривалості незаконного переслідування, ступеня моральних страждань, принципів розумності, виваженості та справедливості, позивач оцінює розмір завданої йому моральної шкоди в розмірі 30 000 грн, яку просить стягнути на його користь. 
У відзиві на позовну заяву представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області Р.Л.Кісіль просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем, всупереч нормам ст. 12, 81 ЦПК України, не доведено, що йому було завдано моральної шкоди, протиправність діяння заподіювача (відповідача), наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в його заподіянні. Зокрема, із покликанням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №335/6977/22 вказав, що при невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу (постанови), які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складання протоколу (постанови) про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу (постанови) вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення. Зазначає, що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 02.10.2025 у справі №461/7666/25 встановлено, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, а саме щодо порушення останнім п.9.2б ПДР, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку, що постанова не є беззаперечним доказом вчинення особою правопорушення, у зв`язку з чим підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю. Таким чином, у зазначеному рішенні судом не встановлено, що закриття провадження у справі відбулося через очевидну невідповідність постанови вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності. З огляду на наведене, представник відповідача зазначає, що саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою, а позивачем не надано вмотивованих доводів на обґрунтування позовної вимоги про стягнення моральної шкоди. 
Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області Р.Л.Кісіль у додаткових поясненнях зазначив, що позивачем невірно визначено коло відповідачів та не пред`явлено позов до Держави України в особі державних органів, а також до Державної казначейської служби України. Вказав, що належним відповідачем у даній справі є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Таким чином, представник відповідача зазначає, що ГУНП у Львівській області є неналежним відповідачем у цій справі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Позивач ОСОБА_1 у своїх запереченнях на відзив представника відповідача ГУ НП у Львівській області, вказав, що доводи у відзиві не спростовують позовних вимог, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та правових позицій Верховного Суду, а також містить внутрішні суперечності. Зокрема зазначив, що скасування постанови і закриття справи встановлює протиправність дій поліції щодо незаконного притягнення до адміністративної відповідальності. Також вказав на помилкове тлумачення представником відповідача постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №335/6977/22 та зловживанням у відзиві процесуальними правами, що виразилось у повторах норм права без прив`язки до фактів, цитуванні ЄСПЛ без застосування конкретних обставин справи та повторна оцінка доказів адмінсправи, яка вже завершена і має преюдиційне значення. Окрім цього, зазначив, що розмір моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності не потребує документального підтвердження, що узгоджується із практикою Верховного Суду у цій категорії справ. 
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені ним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просив позов задоволити. 
Представник відповідача ГУ НП у Львівській області Кісіль Р.Л. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, надав пояснення, які відповідають змісту відзиву ГУ НП у Львівській області на позовну заяву.   
Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області в судове засідання не з`явився, не скористався своїм правом для подання відзиву на позовну заяву. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Згідно з постановою по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА №5682573 від 09.09.2025, винесеної інспектором Відділення поліції №2 (м. Сокаль) Шептицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Славичем А.В., ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. Зазначеною постановою було встановлено, що ОСОБА_1 09.09.2025 о 12:16 год. у м. Великі Мости на вул. Зелена, 1, керуючи транспортним засобом марки «Fiat Doblo», р.н. НОМЕР_1 , не подав сигнал світловим покажчиком повороту відповідного напрямку при повороті, чим порушив п.9.2б Правил дорожнього руху України.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 02.10.2025 (461/7666/25) позов ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення – задоволено, постанову серії ЕНА №5682573, винесену 9 вересня 2025 року інспектором Відділення поліції №2 (м. Сокаль) Шептицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області Славичем А.В. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення – скасовано, провадження у справі закрито.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 зазначає, що працівником патрульної поліції неправомірно було винесено відносно нього постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, яка в подальшому була скасована судом, як наслідок, йому завдано суттєвих моральних страждань, які він оцінює у 30 000 грн. 
В свою чергу, представник відповідача ГУ НП у Львівській області заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вказуючи, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки рішенням суду про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення не було встановлено невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання постанови, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, а саме скасування постанови та закриття провадження у справі можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність постанови вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення.
З огляду на наведене, спір у даній справі стосується наявності підстав для відшкодування шкоди у зв`язку із винесенням працівником патрульної поліції постанови про адміністративне правопорушення, яка в подальшому була скасована судом. 

2.Мотивувальна частина

Позиція суду
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (близькі за змістом висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, у цій категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин. Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві. Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.
Розглядаючи дану справу, суд враховує, що наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.
Як зазначено вище, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц було сформульовано такий правовий висновок: розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).
З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.
Як вказано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Окрім цього, третім обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, - є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. 
Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц.
Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Згідно із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22, саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням особи до адміністративної відповідальності, встановлення протиправного характеру дій посадових осіб, які склали протокол про адміністративне правопорушення, не може оцінюватись як преюдиційний факт завдання моральної шкоди особі, відносно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, і як наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими обставинами.
Також, розглядаючи дану справу, суд звертає увагу на те, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
У постанові від 22 січня 2025 року по справі № 335/6977/22 Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням наведених правових норм виснувала, що поліцейський, який складає протокол про адміністративне правопорушення, не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, тому до таких правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Таким чином, у спірних правовідносинах шкода відшкодовується на загальних підставах, визначених ст. ст. 1173, 1174 ЦК України.

Висновки суду
Заслухавши думку учасників справи, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. 
Щодо доводів представника відповідача Головного управління Національної поліції у Львівській області про те, що Головне управління Національної поліції у Львівській області є неналежним відповідачем у даній справі, суд зазначає таке. 
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді, зазвичай, органом, діями якого завдано шкоду (пункт 6.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, пункт 33 постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16).
Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Головне управління Національної поліції у Львівській області є органом Національної поліції, що має статус юридичної особи.
Аналіз наведених вище положень чинного законодавства свідчить про те, що у справах про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, держава може брати участь через орган, діями посадової особи якого завдано шкоду. Таким органом державної влади у спірних правовідносинах є ГУ НП у Львівській області. 
Позивач ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначив, що незаконним притягненням до адміністративної відповідальності постановою, яка в подальшому скасована судом, йому завдано моральних страждань, які він оцінює у 30 000 грн. 
Разом тим, із врахуванням наведених вище норм та усталеної судової практики, в ході розгляду даної справи судом не встановлено незаконність або протиправність дій працівника патрульної поліції, який склав постанову про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 122 КУпАП. 
Висновок суду про скасування оскаржуваної постанови, наведений у рішенні Галицького районного суду м. Львова від 02.10.2025 у справі №461/7666/25, мотивований тим, що представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, відзиву на позовну заяву не подали, жодних об`єктивних доказів, свідчень або інших відомостей, необхідних для встановлення наявності обставин порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України відповідачами надано не було, а положення ч.2 ст.77 КАС України обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладають на суб`єкта владних повноважень. А відтак, сам факт скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не свідчить про неправомірність дій особи, що склала постанову про адміністративне правопорушення та наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.
Скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності свідчить про реалізацію позивачем ОСОБА_1 передбаченого КАС України права на оскарження процесуальних рішень інспектора патрульної поліції, однак це не є безумовним та безспірним доказом неправомірності дій чи процесуальних рішень інспектора патрульної поліції. 
Окрім цього, позивачем не надано суду жодних доказів очевидної свавільності та протиправності дій поліцейських, які виразились у складенні щодо нього постанови про адміністративне порушення.
Застосовуючи до спірних правовідносин постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року по справі № 335/6977/22, висновки у якій сформульовані у контексті закриття справи після складення протоколу про адміністративне правопорушення, суд зазначає, що такі є релевантними та підлягають застосуванню і до випадків скасування постанови, винесеної безпосередньо на місці, оскільки складення протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови є формами реалізації однієї і тієї ж владної функції — притягнення особи до адміністративної відповідальності. У справах, де згідно зі ст. 258 КУпАП протокол не складається, саме постанова акумулює в собі функції і акта обвинувачення (фіксації), і остаточного рішення. Окрім цього, скасування судом постанови та закриття провадження за відсутністю складу правопорушення (п. 1 ст. 247 КУпАП) має ідентичний правовий наслідок: визнання державою відсутності підстав для притягнення особи до адміністративної відповідальності. 
З огляду на наведене, доводи позивача ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позовних вимог зводяться лише до його суб`єктивних міркувань щодо завдання йому моральної шкоди, внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності. Так, останнім не надано доказів того, що внаслідок протиправних дій працівників патрульної поліції під час складання постанови про адміністративне правопорушення йому була заподіяна моральна шкода, не доведено у чому вона проявлялася, не обґрунтовано її розмір та не підтверджено наявності причинного зв`язку між шкодою, про спричинення якої зазначає позивач, та діями посадової особи Відділення поліції №2 (м. Сокаль) Шептицького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Розподіл судових витрат.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 , слід покласти на нього. 
Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої безпідставним притягненням до адміністративної відповідальності – відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 20.03.2026

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
Відповідач: Головне управління Національної поліції у Львівській області, код ЄДРПОУ 40108833, м.Львів, вул.Ген.Григоренка, 3.
Відповідач: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, код ЄДРПОУ 38008294, м.Львів, вул.К.Левицького, 18.

Суддя Ольга КРОТОВА