Справа № 357/1455/26
1-кп/357/584/26 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючий суддя - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання – ОСОБА_2 ,
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
захисника – ОСОБА_5 ,
розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому підготовчому судовому засіданні, угоду про визнання винуватості від 29 січня 2026 року, укладену між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , за згодою потерпілого ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні № 12026111030000081 від 14 січня 2026 року, стосовно
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Біла Церква Київської області, громадянин України, непрацюючий, неодружений, має на утриманні малолітню доньку – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із середньою освітою, місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 грудня 2004 року, за ч. 2 ст. 186 КК України, до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, від відбування якого звільнений, із застосуванням ст. 75, 76 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки;
- вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 грудня 2004 року, за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ст. 70, 71 КК України, до позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, від відбування якого звільнений, умовно-достроково, із застосуванням ст. 81 КК України, з невідбутим строком 2 (два) роки 3 (три) місяці 7 (сім) днів;
- вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27 жовтня 2009 року, за ч. 2 ст. 186 КК України, до позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців;
- вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10 листопада 2015 року, за ч. 2 ст. 185 КК України, до позбавлення волі на строк 2 (два) роки;
- вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29 січня 2016 року, за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України, до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;
- вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21 серпня 2020 року, за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 187, ст. 70 КК України, до позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією усього майна, що є власністю засудженого, від відбування основного покарання звільнений – 06 травня 2025 року, умовно-достроково, із застосуванням ст. 81 КК України, з невідбутим строком 1 (один) рік 11 (одинадцять) місяців 28 (двадцять вісім) днів, установив таке. 

Формулювання обвинувачення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачувалася особа.

ОСОБА_4 обвинувачувався у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), вчиненому повторно та в умовах воєнного стану, тобто вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за таких фактичних обставин.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб, та після його затвердження Законом України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» цей Указ набрав чинності, у зв`язку з чим в Україні відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» та ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» розпочався воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє до теперішнього часу.
Так, 13 січня 2026 року близько 16 години 30 хвилин ОСОБА_4 , зайшов до маршрутного таксі № 21 моделі «Богдан», жовтого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , яке належить ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_4 », на кінцевій зупинці по АДРЕСА_2 , де сів на переднє сидіння праворуч від водія ОСОБА_7 та побачив біля нього на панелі моторного відсіку коробку, де ОСОБА_7 зберігав власні (розмінні) гроші. У цей час у ОСОБА_4 виник протиправний умисел на відкрите заволодіння грошовими коштами водія ОСОБА_7 . 
Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, ОСОБА_4 , пересів на панель моторного відсіку транспортного засобу, який розташований біля місця водія потерпілого ОСОБА_7 , та в той час коли маршрутне таксі на прохання ОСОБА_4 припаркувалось на зупинці громадського транспорту «вул. Левка Симиренка», що розташована біля буд. АДРЕСА_2 , де діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, відкрито заволодів коштами в сумі 1600 гривень, які знаходились у коробці на панелі моторного відсіку, біля водія - потерпілого ОСОБА_7 , та вибіг із маршрутного таксі, незважаючи на наміри пасажирки ОСОБА_9 схопити останнього за одяг та переслідування водієм - потерпілим ОСОБА_7 .
Після цього, ОСОБА_4 , з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 1600 гривень. 

Відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання.

Згідно з угодою про визнання винуватості, сторони повністю погодилися з формулюванням фактичних обставин кримінального правопорушення та його правовою кваліфікацією за ч. 4 cт. 186 КК України.
Сторони угоди про визнання винуватості погодились, що обставинами, які пом`якшують покарання є визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, усунення заподіяної шкоди, а обставини, які обтяжують покарання – відсутні.
Відповідно до угоди про визнання винуватості, обвинувачений ОСОБА_4  повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і зобов`язався беззастережно визнати винуватість у обсязі обвинувачення у судовому засіданні.
В угоді про визнання винуватості сторони погодились, що ОСОБА_4 має бути призначене покарання, у межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
Одночасно, сторони погодили остаточне покарання ОСОБА_4 , із застосуванням ст. 71 КК України, шляхом часткового складання призначеного покарання за цим вироком та невідбутого покарання за вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21 серпня 2020 року у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 (один) місяць.
Сторони засвідчили, що їм відомі наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості.

Мотиви, з яких суд виходив при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам цього Кодексу та закону і ухваленні вироку, та положення закону, якими він керувався.

Згідно із п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.
Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України є тяжким злочином.
Відповідно до абз. 5 ч. 4 ст. 469 КПК України, потерпілий надав прокурору згоду на укладення угоди про визнання винуватості.
Отже, у кримінальному провадженні № 12026111030000081 від 14 січня 2026 року, може бути укладена угода про визнання винуватості.
Суд вважає, що угода про визнання винуватості містить усі необхідні відомості, які передбачені ст. 472 КПК України.
Суд переконався, що її укладення є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, наслідком обіцянок тощо та обвинуваченому роз`яснені наслідки укладення та затвердження угод, передбачені ст. 473 КПК України.
ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою винуватість в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також засвідчив, що він цілком розуміє що: має право на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують; характер обвинувачення; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Суд зазначає, що угода про визнання винуватості, відповідає вимогам КПК України та закону, адже дії ОСОБА_4 кваліфіковані правильно.
Погоджене в угоді про визнання покарання відповідає вимогам Загальної та Особливої частин КК України, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, усунення заподіяної шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання, дані про його особу, зазначені у вступній частині вироку, а також враховуючи те, що він медичну допомогу у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не отримує.
Суд вважає, що сторонами угоди про визнання винуватості, правила складання покарань за сукупністю вироків застосовані правильно.
Судом встановлено, що угода про визнання винуватості відповідає інтересам суспільства, які полягають в забезпеченні швидшого судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.
Суд вважає, що її умови не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.
Обвинувачений ОСОБА_4 виконав взяті на себе зобов`язання, а саме повністю визнав свою винуватість.
Фактичних обставин, які свідчать про відсутність підстав для визнання винуватості, судом не установлено.
Отже, суд вважає, що наявні умови для її затвердження.
Відповідно до ч. 5 ст. 65 КК України, ??у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.
Отже, суд призначає узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.
Одночасно, суд на підставі ч. 3 ст. 71 КК України, приєднує до призначеного основного покарання, додаткове покарання, визначене вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 серпня 2020 року, у виді конфіскації усього майна, що є власністю засудженого.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, суд зараховує у строк відбутого покарання, строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_4 .

Рішення стосовно речових доказів.

Судом установлено, що речовими доказами визнані: куртка чорного кольору фірми «Bench» та джинси синього кольору «Arnold».
Згідно із розпискою від 15 січня 2026 року вони повернуті власнику ОСОБА_4 .
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.
Вказане питання вирішується судом за правилами частини дев`ятої статті 100 КПК України, а саме: (1) гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю); (2) гроші, цінності та інше майно, які призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення, конфіскуються; (3) майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується; (4) майно, яке не має ніякої цінності і не може бути використане, знищується, а у разі необхідності - передається до криміналістичних колекцій експертних установ або заінтересованим особам на їх прохання; (5) гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; (6) гроші, цінності та інше майно, що одержані фізичною або юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено, конфіскуються; (6-1) майно (грошові кошти або інше майно, а також доходи від них) засудженого за вчинення корупційного злочину, легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, його пов`язаної особи конфіскується, якщо в суді не підтверджено законність підстав набуття прав на таке майно. (7) документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Застосовуючи вказані правила, суд вважає, що: куртку чорного кольору фірми «Bench» та джинси синього кольору «Arnold» - слід залишити власнику ОСОБА_4 .

Рішення стосовно заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Згідно з ч. 2 ст. 131 КПК України, заходами забезпечення кримінального провадження є: 1) виклик слідчим, дізнавачем, прокурором, судовий виклик і привід; 2) накладення грошового стягнення; 3) тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом; 4) відсторонення від посади; 4-1) тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 5) тимчасовий доступ до речей і документів; 6) тимчасове вилучення майна; 7) арешт майна; 8) затримання особи; 9) запобіжні заходи.
Разом з цим, судом установлено, що ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2026 року до ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 14 березня 2026 року (включно).
Згідно з ч. 3 ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений, що тримається під вартою, засуджений до арешту чи позбавлення волі, суд у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.
Відповідно до пар. 1 (а) статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, «… За правом багатьох країн … затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою, і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. … Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 § 1 (а), яка нічого не каже про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні» («Monnel and Morris v. the United Kingdom», рішення ЄСПЛ від 02 березня 1987 року § 47).
«Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 (a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню» («Руслан Яковенко проти України», рішення ЄСПЛ від 04 вересня 2015 року, заява № 5425/11, § 46)
«Термін «після засудження» не можна тлумачити, так, ніби він стосується лише остаточного засудження... Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6». («Wemhoff v. Germany», рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 року, § 9).
Отже, вказане свідчить, що відсутня необхідність у будь-якому клопотанні про обрання запобіжного заходу, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами.
Також, у суду відсутня потреба аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку; розумна підозра стає неактуальною, оскільки є вже висновок про винуватість; ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання; обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду.
Отож, з огляду на те, що до ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, виключних обставин, встановлених під час кримінального провадження, для зміни цього запобіжного заходу не установлено, а також враховуючи вид покарання, яке призначене судом, суд до набрання вироком законної сили продовжує ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Керуючись ст. 100, 174, 368, 374, 377, 381-382, 395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

затвердити угоду про визнання винуватості від 29 січня 2026 року, укладену між прокурором Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , за згодою потерпілого ОСОБА_7 .
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення – злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання в межах санкції вказаної норми у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.
На підставі ст. 71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21 серпня 2020 року, визначивши ОСОБА_4 остаточне покарання за сукупністю вироків, у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 (один) місяць з конфіскацією усього майна, що є власністю засудженого.
Строк покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_4 , - до набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення у строк відбутого покарання за період з 14 січня 2026 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день.
Речові докази: куртку чорного кольору фірми «Bench» та джинси синього кольору «Arnold» - залишити власнику ОСОБА_4 .
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:
- обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;
- прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України вручити учасникам судового провадження копію повного тексту вироку в день його проголошення.

Суддя
Білоцерківського міськрайонного суду       ОСОБА_10  
Київської області