РІШЕННЯ
Іменем України

17 лютого 2026 року 	м. Чернігів	справа № 927/1011/25 	

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.
За позовом: Прилуцької окружної прокуратури
код ЄДРПОУ 02910114, вул. В`ячеслава Чорновола, 50-а, м. Прилуки, Чернігівської області, 17500, 
в інтересах держави, 
в особі позивача: Ічнянської міської ради Чернігівської області
код ЄДРПОУ 04061748, пл. Т.Г.Шевченка, 1, м. Ічня, Прилуцький район, Чернігівська область, 16703, 
до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів”
код ЄДРПОУ 41823846, проспект Перемоги, 126 Б, м. Чернігів, 14013, 
2) Комунального підприємства “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради
код ЄДРПОУ 03357895, вул. Свято-Преображенська, 12а, м. Ічня, Прилуцький район, Чернігівська область, 16703, 
про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 83 620,40 грн

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:
від позивача: не з?явився,
від відповідача-1: Якимчук Ю.В., адвокат,
від відповідача-2: не з`явився,
за участю прокурора: Ходико О.Є.

ВСТАНОВИВ:

09.10.2025 через систему “Електронний суд” надійшов позов Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави, в особі позивача: Ічнянської міської ради Чернігівської області до відповідачів: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів”, 2) Комунального підприємства “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради про визнання додаткових угод недійсними та стягнення 83 620,40 грн, у якому прокурор просить суд:
- визнати недійсною Додаткову угоду №4 від 19.08.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- визнати недійсною Додаткову угоду №5 від 18.08.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- визнати недійсною Додаткову угоду №6 від 21.09.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- визнати недійсною Додаткову угоду №7 від 30.09.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- визнати недійсною Додаткову угоду №8 від 29.10.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- визнати недійсною Додаткову угоду №9 від 08.11.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- визнати недійсною Додаткову угоду №10 від 22.11.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- визнати недійсною Додаткову угоду №11 від 06.12.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладену між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код 03357895) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846);
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846) на користь місцевого бюджету Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади безпідставно набуті кошти в сумі 83 620,40 грн.
У прохальній частині позовної заяви прокурор просить суд відкрити провадження у справі в порядку спрощеного провадження.
Процесуальні дії у справі.
10.10.2025 від Прилуцької окружної прокуратури через систему “Електронний суд” надійшла заява №54-77-6737вих25 від 10.10.2025, у якій прокурор зазначає про те, що у п. 10 прохальної частини позовної заяви помилково вказано розрахунковий рахунок Комунального підприємства “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради замість розрахункового рахунку місцевого бюджету Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади. У листі Ічнянської міської ради №01-12/209 від 09.10.2025, направленому на адресу Прилуцької окружної прокуратури, зазначено правильні реквізити для зарахування повернутих коштів, у зв?язку з чим прокурор просить суд п.10 прохальної частини позовної заяви розглядати у такій редакції: “Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код 41823846) на користь місцевого бюджету Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади (р/р UA468999980314090544000025669, Ічнянська міська територіальна громада, отримувач: ГУК у Черніг.обл/тг м. Ічня/24060300, Казначейство України (ел.адм.подат.), код отримувача: 37972475, призначення: інші надходження) безпідставно набуті кошти в сумі 83 620,40 грн”. Решту позовних вимог залишено без змін.
Ухвалою суду від 13.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; відхилено клопотання прокурора та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 11.11.2025, об 12:45; встановлено сторонам строки для подання заяв по суті.
Ухвала суду від 13.10.2025 доставлена сторонам до їх Електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 13.10.2021, об 14:01, 14:04, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
14.10.2025 та 15.10.2025 від відповідача-1 – Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” через підсистему “Електронний суд” надійшла заява про зупинення провадження у справі №927/1011/25 до прийняття постанови Великою Палатою Верховного Суду у справі №920/19/24. 
Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 16.10.2025 провадження у справі №927/1011/25 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду від 21.11.2025 справи №920/19/24.
Ухвала суду від 16.10.2025 була доставлена сторонам до їх Електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 16.10.2025, об 17:10, 17:04, 17:11, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
30.12.2025 від Прилуцької окружної прокуратури через підсистему “Електронний суд” надійшло клопотання про поновлення провадження у справі у зв?язку з прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 21.11.2025 у справі №920/19/24.
Ухвалою суду від 02.01.2026 поновлено провадження у справі у зв`язку з прийняттям Великою палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та призначено підготовче судове засідання на 13.01.2026, об 14:00.
Ухвала суду від 02.01.2026 доставлена сторонам до їх Електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 02.01.2026, об 16:34, 16:30, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
09.01.2026 відповідач-1 через підсистему “Електронний суд” подав до суду пояснення по справі №08/01/26 з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24.
12.01.2026 відповідач-1 через підсистему “Електронний суд” подав відзив на позовну заяву.
У зв`язку з відрядженням судді Демидової М.О. до Господарського суду міста Києва, як тимчасове переведення, для здійснення правосуддя було призначено повторний автоматизований розподіл справи №927/1011/25 на підставі розпорядження керівника апарату Господарського суду Чернігівської області № 02-01/25/26 від 12.01.2026; підготовче засідання, призначене на 13.01.2026, об 14:00 не відбулося.
Автоматизованою системою документообігу Господарського суду Чернігівської області для розгляду справи визначено суддю Шморгуна В. В.
Ухвалою суду від 19.01.2026 справу №927/1011/25 прийнято до розгляду суддею Шморгуном В. В., підготовче засідання призначено на 05.02.2026, об 10:10. 
Ухвала суду від 19.01.2026 доставлена сторонам до їх Електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 19.01.2026, об 17:00, 17:02, 17:03, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
20.01.2026 Прилуцька окружна прокуратура через підсистему “Електронний суд” подала відповідь на відзив.
22.01.2026 відповідач-1 через підсистему “Електронний суд” подав до суду заперечення №1011 на відповідь на відзив.
05.02.2026 від відповідача-1 надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання 05.02.2026 без участі його представника.
05.02.2026 від прокуратури надійшла заява про проведення підготовчого засідання 05.02.2026 без участі її представника.
05.02.2026 від позивача через підсистему “Електронний суд” надійшла заява про проведення судових засідань у справі без участі її представника за наявними у матеріалах справи документами; у поданій заяві позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує повністю.
У підготовче засідання 05.02.2026 сторони не прибули, про дату, час та місце підготовчого засідання повідомлені належним чином.
Клопотання відповідача та заяви прокуратури і позивача про проведення підготовчого засідання без участі їх представників задоволено судом, оскільки участь в судовому засіданні є процесуальним правом сторони.
Суд долучив до матеріалів справи пояснення та відзив відповідача-1, відповідь на відзив прокуратури та заперечення відповідача-1 на відповідь на відзив, як такі, що подані у порядку та строк, встановлені Господарським процесуальним кодексом та судом, спір вирішується з їх урахуванням.
У підготовчому засіданні 05.02.2026 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті на 17.02.2026, об 11:20.
Ухвалою суду від 05.02.2026 сторін повідомлено про час та місце проведення судового засідання 17.02.2026, об 11:20.
Ухвала суду від 05.02.2026 доставлена сторонам до їх Електронних кабінетів у підсистемі «Електронний суд» ЄСІКС 05.02.2026, об 19:34, 19:40, 19:42, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.
У підготовче засідання 05.02.2026 сторони не прибули, про дату, час та місце підготовчого засідання повідомлені належним чином.
У судове засідання 17.02.2026 прибули прокурор та представник відповідача-1; позивач та відповідач-2 не прибули, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.
Заяви та клопотання від сторін до суду не надходили.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання з розгляду справи по суті 17.02.2026 проводилось за відсутності позивача та відповідача-2 (їх представників).
У судовому засіданні 17.02.2026 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення.
У зв`язку з неявкою усіх учасників справи у судове засідання для проголошення судового рішення, на підставі ч. 6 ст. 233 та ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України 17.02.2026 суд підписав скорочене рішення без його проголошення.
Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням законодавства в сфері публічних закупівель при укладенні та виконанні зобов`язань за додатковими угодами: №4 від 19.08.2021, №5 від 18.08.2021, №6 від 21.09.2021, №7 від 30.09.2021, №8 від 29.10.2021, №9 від 08.11.2021, №10 від 22.11.2021, №11 від 06.12.2021, що призвело до нераціонального та неефективного використання бюджетних коштів (безпідставної зміни істотних умов договору: зростання ціни товару, як наслідок, зменшення його обсягу закупівлі), що не відповідає положенням Закону України “Про публічні закупівлі” та законодавчо визначеним принципам закупівель – максимальної економії та ефективності.
Відповідач-1 у письмових поясненнях з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24 зазначає таке:
- на момент укладення між сторонами договору та спірних додаткових угод, а також виконання сторонами умов договору, постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24 не діяла, тому не може застосовуватися до спірних правовідносин між сторонами;
- окрема думка щодо зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24 зводиться до того, що обраний Великою Палатою варіант тлумачення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» насправді не був найбільш очевидним і навпаки існували об`єктивні причини для того, щоб тлумачити цю норму як таку, що дозволяє неодноразово збільшувати ціну одиниці товару, але з трьома обмеженнями: 1) пропорційно збільшенню ціни на ринку; 2) не більше ніж на 10% за раз; 3) не частіше одного разу на 90 днів (окрім бензину, дизельного палива, природного газу та електричної енергії, для яких це обмеження щодо строків не діє). Попри явну відмінність цієї норми від попередньої (п. 2 ч, 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» в редакції 2015 року), її тлумачення Великою Палатою в частині загального ліміту зростання ціни не відходить від буквального змісту саме попередньої та не враховує подальші законодавчі зміни;
- на час укладання договору про постачання електричної енергії не було стабільної судової практики, яка б свідчила про те, що тлумачення сторонами п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» є неправильним;
- окрема думка від 21.11.2025 містить вагомі аргументи для зміни практики, яка сформувалася після рішення Великої Палати від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, у зв?язку з чим Велика Палата не лише могла, а й повинна була відступити від свого попереднього висновку щодо тлумачення п. 2 ч.5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» і перейти до іншого підходу, який більше узгоджується з текстом Закону, стандартами Конвенції та правилами ЄС. Така зміна судової практики створила б на майбутнє належні можливості для більш гнучкої адаптації договірної ціни товару до коливань на ринку, що могло би знизити як потенційні ризики втрат для учасників процедури закупівлі, так і ризики закладання надлишкової маржі в ціну товару ще на етапі подачі тендерних пропозицій;
- позиція відповідача-1 в повній мірі узгоджується з окремою думкою до постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
У відзиві на позов відповідач-1 проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне:
- підстави для здійснення самостійного представництва інтересів держави в суді у цій справі відсутні, оскільки прокурор звернувся в інтересах особи, яка не має статусу позивача у справах щодо оскарження процедури закупівлі;
- жодна з наведених угод не містить в собі вимог щодо збільшення ціни товару понад десять відсотків, отже відповідна вимога ч.2 ст.41 Закону України “Про публічні закупівлі” сторонами дотримана; при укладенні спірних додаткових угод до договору було дотримано вимоги ч.5 ст. 41 Закону, оскільки зазначену ціну збільшено в межах коливань ціни зазначеного товару на ринку; зміна умов договору та підписання додаткових угод відбувалася за згодою обох сторін;
- на момент укладення договору та спірних додаткових угод до нього, а також виконання сторонами умов договору, постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 не діяла, тому не може застосовуватися до спірних правовідносин між сторонами; позиція відповідача-1 повністю узгоджується з окремою думкою до зазначеної постанови;
- договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України. У справі, що розглядається, позовні вимоги полягають в недійсності додаткових угод до договору, але їх недійсність не означає відсутність між сторонами договірних відносин, адже відносини між ними врегульовані договором, тобто зобов`язання є договірними.
Відповідач-2 відзиву на позов не надав.
Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Оскільки відповідач-2 відзив на позов не подав, справа вирішується за наявними у ній матеріалами. 
Прилуцька окружна прокуратура у відповіді на відзив заперечила проти доводів відповідача-1, викладених у відзиві на позов, та вважає, що нею належним чином обґрунтовано підстави представництва інтересів держави у цій справі та звернення до суду з цим позовом, а спірні додаткові угоди укладені за відсутності відповідного коливання ціни такого товару на ринку та з перевищенням 10% ліміту збільшення ціни, що є підставою для визнання їх недійсними та, як наслідок, стягнення безпідставно набутих коштів.
Відповідач-1 у наданих запереченнях на відповідь на відзив повторно наголошує на відсутності підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави та вважає, що оскаржувані додаткові угоди були укладені правомірно. 
Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.
16.01.2021 на веб-порталі публічних закупівель “Prozorro” розміщено оголошення про проведення КП «Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства» Ічнянської міської ради закупівлі у формі переговорної процедури (скорочена) за кодом ДК 021:2015:09310000-5: Електрична енергія (UA-2021-01-16-001537-a) щодо закупівлі електричної енергії в кількості 223 320 кВт*год, вартістю 558 300,00 грн. з ПДВ грн. із строком поставки електричної енергії до 31.12.2021; закупівля проводилася за кошти як місцевого бюджету, так і власні кошти. Переможцем зазначеної процедури закупівлі визнано ТОВ “Енера Чернігів”. 
22.01.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” (далі – Постачальник) та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” (далі – Споживач) укладено Договір про постачання електричної енергії споживачу №1504002ВЦ (далі – Договір).
Відповідно до п. 1.1. Договору цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції Споживачу Постачальником електричної енергії та укладається Сторонами, з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання Споживача до умов цього Договору. 
Згідно з п. 2.1., 2.2. Договору Постачальник продає електричну енергію по ДК 021:2015 09310000-5 - Електрична енергія Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору. Обсяги – 223 320 кВт/год.
У п. 3.1 Договору встановлено, що початком постачання електричної енергії Споживачу є дата, зазначена в заяві-приєднанні, яка є додатком 1 до Договору. 
За умовами п. 5.1 Договору Споживач розраховується з Постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 2 до цього Договору.
У разі надання у встановленому порядку Постачальником Споживачу повідомлення про зміни умов цього Договору (у тому числі зміни ціни), що викликані змінами регульованих складових ціни (тарифу на послуги з передачі та/або розподілу електричної енергії) та/або змінами в нормативно-правових актах щодо формування цієї ціни або умов постачання електричної енергії, цей Договір вважається із зазначеної в повідомленні дати зміни його умов (але не раніше ніж через 20 днів від дня надання Споживачу повідомлення) зміненим на запропонованих Постачальником умовах, якщо Споживач не надав Постачальнику письмову заяву про незгоду/неприйняття змін.
Сума Договору складає 558 300 грн з ПДВ.
За змістом п. 6.1 Договору Споживач має право отримувати електричну енергію на умовах, зазначених у цьому Договорі.
Відповідно до п. 13.1, 13.4. Договору Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про публічні закупівлі».
Істотні умови Договору не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань Сторонами в повному обсязі, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
У пункті 14.1 Договору сторони визначили, що цей Договір вважається укладеним та дійсним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками (у разі їх наявності) та набуває чинності з 01.01.2021 і діє до 31.12.2021, а в частині розрахунків – до їх повного здійснення.
Відповідно до п. 1 Комерційної пропозиції, що є додатком № 2 до Договору, підписаної споживачем, ціна (тариф) електричної енергії – 2,50 грн з ПДВ. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про неможливість постачати електричну енергію за збитковою ціною та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни. 
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав експертний висновок Харківської регіональної торгово-промислової палати №1842/21 від 10.08.2021.
У вказаному висновку ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за липень (01.07.-31.07.) 2021 року становила 1 444,05 грн; за 05.08.2021 – 1 988,79 грн; відсоток зміни ціни +37,72%.
19.08.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №4 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №4), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 2,7145 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №4 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 16.08.2021.
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 9,99% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про неможливість постачати електричну енергію за збитковою ціною та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни. 
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав експертний висновок Харківської регіональної торгово-промислової палати №1934/21 від 18.08.2021.
У вказаному висновку ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год станом на 05.08.2021 становила 1 988,79 грн; станом на 09.08.2021 – 2 240,53 грн; відсоток зміни ціни +12,65%.
18.08.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №5 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №5), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 2,95044 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №5 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 18.08.2021.
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 9,99% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про неможливість постачати електричну енергію за збитковою ціною та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни. 
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав цінову довідку Харківської регіональної торгово-промислової палати №2277-3/21 від 21.09.2021.
У вказаній довідці ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год станом на 12.09.2021 становила 1 889,08 грн; станом на 17.09.2021 – 2 374,09 грн; відсоток зміни ціни +25,67%.
29.09.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №6 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №6), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 3,20137 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №6 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 21.09.2021.
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 9,66% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про неможливість постачати електричну енергію за збитковою ціною та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни. 
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав цінову довідку Харківської торгово-промислової палати №2277-4/21 від 21.09.2021.
У вказаній довідці ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год станом на 06.09.2021 становила 2 261,59 грн; станом на 14.09.2021 – 2 596,47 грн; відсоток зміни ціни +14,81%.
30.09.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №7 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №7), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 3,46829 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №7 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 24.09.2021.
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 9,37% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про різке підвищення законодавчо встановленого рівня на електричну енергію, що діють в торговій зоні “ОЕС України”, та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав експертний висновок Харківської торгово-промислової палати №2631/21 від 21.10.2021.
У вказаному висновку ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за 14.09.2021 становила 2 596,47 грн; за 19.10.2021 – 2 840,05 грн; відсоток зміни ціни +9,38%.
29.10.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №8 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №8), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 3,46829 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №8 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 21.10.2021.
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 9,38% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про різке підвищення законодавчо встановленого рівня на електричну енергію, що діють в торговій зоні “ОЕС України”, та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав експертний висновок Харківської торгово-промислової палати №2710/21 від 29.10.2021.
У вказаному висновку ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за 03.10.2021 становила 2 535,12 грн; за 28.10.2021 – 3 113,44 грн; відсоток коливання ціни +22,81%; за 19.10.2021 становила 2 840,05 грн; за 28.10.2021 – 3 113,44 грн; відсоток коливання ціни +9,63%.
08.11.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №9 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №9), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 4,08869 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №9 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 29.10.2021.
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 9,63% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про різке підвищення законодавчо встановленого рівня на електричну енергію, що діють в торговій зоні “ОЕС України”, та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав експертний висновок Харківської торгово-промислової палати №2849/21 від 10.11.2021.
У вказаному висновку ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за 28.10.2021 становила 3 113,44 грн; за 06.11.2021 – 3 415,42 грн; відсоток коливання ціни +9,70%.
22.11.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №10 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №10), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 4,45108 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №10 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 10.11.2021.
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 9,7% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
Як зазначає відповідач-1 у своєму відзиві, ТОВ “Енера Чернігів” звернулось до відповідача-2 із листом, у якому зазначає про різке підвищення законодавчо встановленого рівня на електричну енергію, що діють в торговій зоні “ОЕС України”, та просить підписати додаткову угоду щодо зміни електричної енергії ціни.
На підтвердження зростання ціни на електричну енергію відповідач-1 надав експертний висновок Харківської торгово-промислової палати №2985/21 від 25.11.2021.
У вказаному висновку ТПП зазначено, що середньозважена ціна електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за 1 декаду жовтня (01.10.-10.10.) 2021 року становила 2568,15 грн; за 1 декаду листопада (01.11.-10.11.) 2021 року становила 3 374,95 грн; відсоток коливання ціни +31,42%; за 07.11.2021 – 3 013,92 грн; за 09.11.2021 – 3 505,09 грн; відсоток коливання ціни +16,20%.
06.12.2021 між ТОВ “Енера Чернігів” та Комунальним підприємством Ічнянської міської ради “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” укладено додаткову угоду №11 про внесення змін та доповнень до Договору (далі – Додаткова угода №11), відповідно до якої збільшено ціну (тариф) електричної енергії за 1 кВт/год до 4,55516 грн з ПДВ.
Відповідно до п. 6 Додаткової угоди №11 ця угода набуває чинності з моменту її підписання сторонами та розповсюджується на відносини між сторонами, які виникли до укладання угоди, з 31.11.2021 (прописом у дужках 01.12.2021).
Отже, фактично відповідач-1 збільшив ціну на електроенергію на 2,54% у порівнянні з ціною, вказаною у Договорі. 
На підтвердження факту поставки електричної енергії у період серпень-листопад 2021 року за Договором надано акти прийняття-передавання товарної продукції – активної електричної енергії:
- № 1504002ВЦ/128919/1 від 10.09.2021, згідно з яким відповідачем-1 у серпні 2021 року поставлено відповідачу-2 електричну енергію в обсязі 5 056 кВт*год за ціною 2,49999604 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 12 639,98 грн. з ПДВ; електричну енергію в обсязі 674 кВт*год за ціною 2,71451039 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 1 829,58 грн. з ПДВ; електричну енергію в обсязі 4 720 кВт*год за ціною 2,95043856 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 13 926,07 грн. з ПДВ.
Всього у серпні 2021 року відповідачу-2 було поставлено електричну енергію загальним обсягом 10 450 кВт*год, яка ним оплачена в повному обсязі на суму 28 395,63 грн. з ПДВ, з яких за рахунок коштів місцевого бюджету – 22 488, 25 грн. (згідно з платіжною інструкцією №782 від 15.09.2021 за 8 276 кВт*год), за власні кошти – 5 907,38 грн. (згідно з платіжною інструкцією № 31 від 15.09.2021 за 2 174 кВт*год).
- № 1504002ВЦ/144884/1 від 13.10.2021, згідно з яким відповідачем-1 у вересні 2021 року поставлено відповідачу-2 електричну енергію в обсязі 11 173 кВт*год за ціною 2,95041618 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 32 965,27 грн. з ПДВ; в обсязі 1 676 кВт*год за ціною 3,20137232 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 5 365,50 грн. з ПДВ; а також в обсязі 3 910 кВт*год за ціною 3,468289 грн. за 1 кВт/год з ПДВ на суму 13 561,01 грн. з ПДВ.
Всього у вересні 2021 року відповідачу-2 було поставлено електричну енергію загальним обсягом 16 759 кВт*год, яка ним оплачена в повному обсязі на суму 51 891,78 грн. з ПДВ, з яких за рахунок коштів місцевого бюджету – 42 776,12 грн. (згідно з платіжною інструкцією №816 від 20.10.2021 за 13 815 кВт*год), за власні кошти – 9 115,66 грн. (згідно з платіжною інструкцією №32 від 19.10.2021 за 2 944 кВт*год.).
- №1504002ВЦ/161410/1 від 11.11.2021, згідно з яким відповідачем-1 у жовтні 2021 року поставлено відповідачу-2 електричну енергію в обсязі 14 073 кВт*год за ціною 3,46828821 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 48 809,22 грн. з ПДВ.; в обсязі 5 629 кВт*год за ціною 3,76052407 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 21 167,99 грн. з ПДВ., в обсязі 2 111 кВт*год за ціною 4,08868309 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 8 631,21 грн. з ПДВ.
Всього у жовтні 2021 року відповідачу-2 було поставлено електричну енергію загальним обсягом 21 813 кВт*год. на суму 78 608,42 грн., яка ним оплачена в повному обсязі на суму 78 608,42 грн. з ПДВ, з яких за рахунок коштів місцевого бюджету – 68 550,38 грн. (згідно з платіжною інструкцією №854 від 18.11.2021 за 19 022 кВт*год); за власні кошти – 10 058,04 грн. (згідно з платіжною інструкцією №84 від 16.11.2021 за 2 791 кВт*год.).
- №1504002ВЦ/175581/1 від 06.12.2021, згідно з яким відповідачем-1 у листопаді 2021 року поставлено відповідачу-2 електричну енергію в обсязі 10 073 кВт*год за ціною 4,08868758 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 41 185,35 грн. з ПДВ.; в обсязі 23 504 кВт*год за ціною 4,45107599 грн. за 1 квт/год з ПДВ на суму 104 618,09 грн. з ПДВ.
Всього у листопаді 2021 року відповідачу-2 було поставлено електричну енергію загальним обсягом 33 577 кВт*год. на суму 145 803,44 грн., яка ним оплачена в повному обсязі на суму 145 803,44 грн. з ПДВ, з яких за рахунок коштів місцевого бюджету – 123 945, 65 грн. (згідно з платіжною інструкцією №896 від 09.12.2021); за власні кошти – 21 857,79 грн. (згідно з платіжною інструкцією №110 від 10.12.2021).
За доводами прокурора, згідно із зазначеними Актами прийняття-передавання товарної продукції – активної електричної енергії за Договором за період серпень-листопад 2021 року відповідачу-2 поставлено 82 599 кВт*год електричної енергії, яку останнім оплачено на загальну суму 304 699,27 грн., з яких за рахунок коштів місцевого бюджету – 257 760,40 грн (за поставлені 69 656 кВт*год), власні кошти – 46 938, 87 грн (за поставлені 12 943 кВт*год).
Прокурор в позовній заяві вказує, що внаслідок укладення з порушенням Закону України “Про публічні закупівлі” спірних додаткових угод розмір безпідставно сплачених відповідачем-2 коштів відповідачу-1 становить 83 620,40 грн, які прокурор просить стягнути з відповідача-1.
Оцінка суду.
Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі. 
Статтею 1 Закону України “Про прокуратуру” встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави. 
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі “Ф.В. проти Франції” (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).
Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі “Менчинська проти Російської Федерації” (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): 
“Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави”. 
При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. 
У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) “Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону” щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.
Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.
Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). 
Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України “Про прокуратуру”.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття “інтерес держави”.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття “інтереси держави” висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини). 
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
З урахуванням того, що “інтереси держави” є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття “інтереси держави” має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”.
Таким чином, “інтереси держави” охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація “інтересів держави”, особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. 
У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. 
Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. 
Частина четверта статті 23 Закону України “Про прокуратуру” передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. 
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Ічнянської міської ради Чернігівської області у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів держави у суді. 
Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань, організаційна-правова форма Ічнянської міської ради Чернігівської області – орган місцевого самоврядування.
Виходячи з приписів ст. 2 Закону України "Про публічні закупівлі" до замовників, які здійснюють закупівлі відповідно до цього Закону, належать, зокрема, органи місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Згідно з частиною 3 статті 16 цього Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відповідно до статті 181 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
Статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено повноваження сільських, селищних, міських рад в галузі бюджету, фінансів і цін та передбачено здійснення в установленому порядку фінансування видатків з місцевого бюджету.
Згідно із частинами 1, 3 та 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) юридичних осіб, що перебувають у комунальній власності, і створювати для цього відповідні органи і служби. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Виходячи з приписів ч.1, 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі №904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.
Згідно зі ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до п. 1.3., 3.1., 3.6., 4.2., 4.3., 6.1. Статуту Комунального підприємства “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради, затвердженого рішенням 12 сесії Ічнянської міської ради 8 скликання від 27.08.2021 №409-VII, власником та засновником Підприємства є територіальна громада міста Ічня в особі Ічнянської міської ради. Підприємство є юридичною особою. Підприємство має право укладати угоди, набувати майнові та особисті немайнові права, нести обов?язки, бути позивачем і відповідачем у суді. Підприємство створене на базі відокремленої частини комунальної власності Ічнянської міської ради та закріплене за комунальним підприємством на праві повного господарського відання. Джерелом формування майна підприємства є , зокрема, дотації з бюджету. Вищий орган управління Підприємства – Ічнянська міська рада.
За висновками КГС ВС, викладеними у підпункті 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями БК України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі – Порядок).
Відповідно до статті 22 БК України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.
Пунктом 18 частини першої статті 2 БК України передбачено, що головні розпорядники бюджетних коштів – бюджетні установи в особі їх керівників, які відповідно до статті 22 цього Кодексу отримують повноваження шляхом встановлення бюджетних призначень.
Розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня – розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього (абзац третій пункту 7 Порядку).
Поняття та функції розпорядників бюджетних коштів визначені підпунктом 47 статті 2 БК України, згідно з яким розпорядник бюджетних коштів – бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань та здійснення витрат бюджету (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 (підпункт 6.20) та від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18 (підпункт 6.22)).
Бюджетне асигнування – повноваження розпорядника бюджетних коштів, надане відповідно до бюджетного призначення, на взяття бюджетного зобов`язання та здійснення платежів, яке має кількісні, часові та цільові обмеження. Бюджетне зобов`язання – будь-яке здійснене відповідно до бюджетного асигнування розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, згідно з якими необхідно здійснити платежі протягом цього ж періоду або у майбутньому. Бюджетне призначення – повноваження головного розпорядника бюджетних коштів, надане цим Кодексом, законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), яке має кількісні, часові і цільові обмеження та дозволяє надавати бюджетні асигнування (пункти 6, 7 та 8 частини першої статті 2 БК країни).
Отже, відповідач-2 – Комунальне підприємство “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради у спірних правовідносинах, які виникли щодо закупівлі електричної енергії за Договором, діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником зазначеного товару в обсязі та в межах видатків, що визначені розпорядниками бюджетних коштів вищого рівня (висновки КГС ВС, викладені у підпункті 6.49 постанови від 16.03.2021 у справі № 910/11847/19).
Відповідно до листа КП «Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства» Ічнянської міської ради №79 від 30.04.2025, джерелами фінансування закупівлі послуги з постачання електричної енергії за договором № 1504002ВЦ від 22.01.2021 є кошти місцевого бюджету (оплата по договору здійснена з рахунку КП «Ічнянське ВУЖКГ» №UA708201720344310001000041643 в ДКСУ м. Київ) та власні кошти підприємства (а.с.35-37). 
Отже, суд доходить висновку, що фінансування закупівлі спірної електричної енергії здійснювалось, в тому числі, за рахунок коштів місцевого бюджету.
Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор визначив орган, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах Ічнянську міську раду.
Як встановлено судом, в обґрунтування підстав для звернення з цим позовом в особі Ічнянської міської ради, прокурор посилається на укладення між відповідачем-1 та відповідачем-2 оспорюваних додаткових угод всупереч вимог чинного законодавства, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу поставки електричної енергії. За доводами прокурора, укладенням додаткових угод до Договору порушено матеріальні інтереси органу місцевого самоврядування, оскільки з урахуванням оспорюваних додаткових угод допущено нераціональне втрачання бюджетних коштів.
Оскільки власником та засновником Комунального підприємства “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради є територіальна громада міста Ічня в особі Ічнянської міської ради, що контролює діяльність такого Підприємства, є розпорядником бюджетних коштів та зобов?язана контролювати законність та ефективність використання коштів за договорами про закупівлю товарів, тому Ічнянська міська рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням бюджетних коштів.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 09.08.2023 у справі №924/1283/21 підтримав правову позицію щодо необхідності стягнення коштів у вказаних правових відносинах на користь органу місцевого самоврядування (як уповноваженого органу на вжиття заходів представницького характеру), незважаючи на те, що останній стороною правочину не був. 
Прокурор звертався до Ічнянської міської ради з повідомленням про те, що внаслідок укладення спірних додаткових угод було порушено норми ст. 41 Закону “Про публічні закупівлі” та просив надати інформацію про вжиття заходів щодо усунення вказаних порушень, зокрема, щодо оскарження у судовому порядку додаткових угод та стягнення до бюджету безпідставно сплачених коштів (лист від 05.06.2025 №54-77-4047вих-25 54-10498-25). 
Ічнянська міська рада у листі від 09.06.2025 зазначила, що заходи щодо визнання недійсними додаткових угод та повернення безпідставно сплачених коштів внаслідок їх укладення, у тому числі, у судовому порядку, не вживалися, подання такого позову не планується, оскільки це є втручанням у внутрішньогосподарську діяльність комунального підприємства.
З наведеного слідує нездійснення компетентним органом у спірних правовідносинах жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом та свідчать про вияв пасивної поведінки уповноваженого суб`єкта після отримання повідомлення прокурора про порушення інтересів держави та необхідності захисту цих інтересів, а відтак і про його бездіяльність щодо захисту інтересів держави.
При цьому суд зазначає, що Закон України “Про прокуратуру” не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Аналогічний висновок міститься в постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18.
Листом від 29.09.2025 №54-77-6439вих-25 54-10438-25 прокурор у порядку ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Ічнянської міської ради до ТОВ “Енера Чернігів” та КП “Ічнянське ВУЖКГ” Ічнянської міської ради про визнання додаткових угод недійсними та стягнення коштів у сумі 83 620,40 грн. 
За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Ічнянської міської ради Чернігівської області як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду, а відтак доводи відповідача-1 про відсутність таких підстав відхиляються судом. 
При цьому суд враховує, що можливість використання відповідачем-1 безпідставно набутого майна, яким виступають у даному випадку грошові кошти, становить суспільний інтерес, а їх неповернення не може відповідати суспільному інтересу та порушує інтереси держави, як гаранта дотримання принципу верховенства права у країні. Разом з тим, потенційно факт перерахування на адресу відповідача-1 зайвих бюджетних коштів порушує вимоги чинного законодавства, принципи максимальної економії та ефективності, а тому призводить до протиправного витрачання публічних коштів, унеможливлює раціональне та ефективне їх використання. Зазначене підриває фінансово-економічні основи держави та не сприяє забезпеченню виконання нею основних функцій та завдань. Таким чином, у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес.
Щодо визнання недійсними додаткових угод.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частина 1 ст. 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно із частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із частинами першою, другою статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Виключні випадки зміни істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань наведені у ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі” істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 % пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Із системного тлумачення наведених норм ЦК України та Закону України “Про публічні закупівлі” вбачається, що ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається.
Зміна ціни товару в бік збільшення до передачі його у власність покупця за договором про закупівлю можлива у випадку збільшення ціни такого товару на ринку, якщо сторони договору про таку умову домовились. Якщо сторони договору про таку умову не домовлялись, то зміна ціни товару в бік збільшення у випадку зростання ціни такого товару на ринку можлива, лише якщо це призвело до істотної зміни обставин, в порядку статті 652 ЦК України, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
У будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у статті 652 ЦК України та пункті 2 частини п`ятої статті 41 Закону України “Про публічні закупівлі”, проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
В іншому випадку не досягається мета Закону України “Про публічні закупівлі”, яка полягає в забезпеченні ефективного та прозорого здійснення закупівель, створенні конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобіганні проявам корупції в цій сфері та розвитку добросовісної конкуренції, оскільки продавці з метою перемоги можуть під час проведення процедури закупівлі пропонувати ціну товару, яка нижча за ринкову, а в подальшому, після укладення договору про закупівлю, вимагати збільшити цю ціну, мотивуючи коливаннями ціни такого товару на ринку.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.
Інший підхід до розуміння положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону.
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
До того ж застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.
З урахуванням наведеного вище аналізу нормативного припису пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, беручи до уваги усталену та послідовну судову практику, вважає, що зміна тлумачення зазначеної норми та запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору про закупівлю більше нагадує власне зміну цієї норми та, як наслідок, порушуватиме принцип правової визначеності.
Таку ж позицію викладено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24.
Крім того, у вказаній вище постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом № 1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Відповідно до статті 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.
Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 36 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Суд відхиляє доводи відповідача-1 про неможливість врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 та від 21.11.2025 у справі №920/19/24, так як вони були ухвалені після укладення між відповідачами Договору та спірних додаткових угод, оскільки, по-перше, постанова Верховного Суду не є нормативно-правовим актом, а відтак до неї не застосовуються правило “дії закону у часі”, на яке посилається відповідач-1, по-друге, такі висновки стосуються застосування норм права щодо збільшення ціни товару в договорі про закупівлю, які є правовими підставами цього позову.
Щодо доводів відповідача-1 про необхідність врахування окремої думки щодо зазначених постанов ВП ВС суд зазначає, що окрема думка судді – це сформований суддею письмовий документ, який є формою визначення власної позиції судді в разі незгоди з прийнятим (наданим) рішенням (висновком) або викладенням обставин, що доповнюють мотивувальну частину рішення (висновку).
Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення (ч. 3 ст. 34 ГПК України).
Таким чином, окрема думка судді містить незгоду з прийнятим рішенням або наданими висновками, однак не є обов`язковою для суду.
Як встановив суд, відповідачі уклали Договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України “Про публічні закупівлі”, а на момент підписання Договору сторонами були погоджені всі істотні умови – предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог Закону України “Про публічні закупівлі”.
Так, відповідно до п. 2.2. Договору обсяг постачання електричної енергії складав 223 320 кВт/год.
Відповідно до п. 1 Комерційної пропозиції (додаток №2 до Договору) ціна (тариф0 електричної енергії на момент укладання Договору становила 2,50 грн з ПДВ за 1 кВт/год.
Водночас згідно з Додатковими угодами № 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 вісім разів змінено істотні умови Договору, а саме: збільшено ціну за одиницю товару з 2,50 грн з ПДВ до 4,55516 з ПДВ грн за 1 кВт/год. Фактично ціна за 1 кВт/год (одиницю товару) збільшилася на 82,2%, при цьому фактичний обсяг поставленої електричної енергії за спірний період становить 82 599 кВт*год.
Необхідність укладення оспорюваних Додаткових угод № 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 до Договору обґрунтовано відповідачем-1 коливанням ціни електричної енергії на ринку.
Тобто оспорювані додаткові угоди були укладені на підставі п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі”.
Суд встановив, що 19.08.2021 між відповідачами укладено Додаткову угоду №4, якою з 16.08.2021 збільшено ціну електричної енергії за 1кВт/год до 2,7145 грн.
Разом з тим, за Договором відповідач-1 протягом періоду з 16 серпня 2021 року по 19.08.2021 щоденно постачав, а відповідач-2 приймав та споживав електричну енергію.
Тобто Додатковою угодою №4 сторони змінили ціну електричної енергії, яка вже була продана відповідачу-2 та спожита ним з 16 серпня 2021 року.
Отже, товар, поставлений відповідачем-1 3 16.08.2021 до 19.08.2021, був не тільки прийнятий відповідачем-2 у власність, а й спожитий.
Як виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22, ціна товару є істотною умовою договору про закупівлю. Зміна ціни товару в договорі про закупівлю після виконання продавцем зобов`язання з передачі такого товару у власність покупця не допускається відповідно до частини третьої статті 632 ЦК України.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадку збільшення ціни за одиницю товару у разі коливання ціни такого товару на ринку.
Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни природного газу на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договорів і до внесення відповідних змін до нього.
Коливання ціни на ринку повинно розцінюватися саме після підписання договору, оскільки ч. 5 ст. 41 Закону України “Про публічні закупівлі” урегульовано саме зміну істотних умов у разі виникнення такого явища, як коливання ціни на ринку.
Виходячи із викладеного, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).
В експертному висновку Харківської торгово-промислової палати №1842/21 від 10.08.2021, який був підставою для укладення Додаткової угоди №4, вказано середньозважені ціни електроенергії на РДН в ОЕС України за 1 мВт/год за липень (01.07.-31.07.) 2021 року – 1 444,05 грн; за 05.08.2021 – 1 988,79 грн; відсоток зміни ціни +37,72%.
Проте вказаний експертний висновок не містить відомостей щодо середньозваженої ціни на РДН в ОЕС станом на дату укладання Договору, а тому він не може підтвердити реальне коливання ціни на електричну енергію між моментом укладення Договору та до моменту укладення Додаткової угоди №4 (або отримання пропозиції про її укладення).
Отже, експертний висновок Харківської торгово-промислової палати №1842/21 від 10.08.2021 не підтверджує коливання ціни електричної енергії на ринку в період від дати укладення договору, так і на момент звернення відповідача-1 до відповідача-2 з пропозицією про укладення Додаткової угоди №4.
Суд також звертає увагу, що навіть зважаючи на ціну 1 988,79 грн (на 05.08.2021), а з урахуванням ПДВ - 2,39 грн, це менше початкової ціни 2,50 грн за 1 кВт/год. Інших обґрунтувань формування ціни ТОВ «Енера Чернігів» матеріали справи не містять, що також свідчить про необґрунтоване збільшення ціни, у тому числі, до 2,7145 грн.
Відповідно до інших семи додаткових угод – №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11 ціна за 1 кВт/год електричної енергії збільшена більше ніж на 10% від початкової ціни, що суперечить положенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» та висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.01.2024 у справі №922/2321/22 щодо їх застосування.
Разом з тим суд зауважує, що фактично в експертних висновках, які згідно примітки носять фактографічно- інформаційний характер, порівнюються ціни за неспівмірні проміжки часу (місяць з днем), що не може свідчити про наявність реального збільшення вартості електричної енергії, оскільки ціна на електричну енергію є динамічною і залежить від попиту та пропозиції на РДН на певну дату, а, отже, таке порівняння не є правомірним.
Крім того, вказані у експертних висновках періоди не відповідають ні даті укладення Договору, ні даті, з якої збільшується ціна, також вони не охоплюють період після укладення Договору про закупівлю.
Ціну електроенергії на ринку необхідно порівнювати за співмірні проміжки часу, наприклад, місяць з місяцем, декаду з декадою, а не на вибіркові дати в різних розрахункових періодах, і навіть у разі різкого зростання ціни не між одним днем порівняно з тривалим попереднім періодом, а певним розумним періодом, при цьому, таке порівняння має бути проведено починаючи з моменту укладення Договору або підвищення ціни до укладення нової додаткової угоди про збільшення ціни, що відображатиме реальну тенденцію коливання ціни на ринку.
Таким чином, підставою для укладення додаткових угоди стали документи, які не містили діючої ринкової ціни на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (коливання ціни), тобто документи, які не свідчать про наявність коливання ціни на ринку електричної енергії. Отже, внесення змін до Договору №1504002ВЦ від 22.01.2021 відбулося без документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (отримання пропозиції про її укладення).
Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Враховуючи вищевикладене, суд, встановивши наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання Додаткових угод №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11 недійсними на момент їх укладення, дійшов висновку, шо спірні додаткові угоди №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11 суперечать наведеним вище положенням ЦК України та Закону України “Про публічні закупівлі”, а відтак про наявність підстав для визнання їх недійсними відповідно до ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.
Щодо стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 83 620,40 грн.
Згідно із частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 у справі №927/491/19 зазначав, що ст. 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Системний аналіз положень статей 11, 177, 202, 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. 
Оскільки додаткові угоди №4, №5, №6, №7, №8, №9, №10, №11 є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини між відповідачами щодо ціни електроенергії, поставленого за Договором, мали регулюватись додатком № 2 “Комерційна пропозиція”, підписаним сторонами при укладенні зазначеного договору, згідно з яким ціна за одиницю електричної енергії складає 2,50 грн за 1 кВт/год з ПДВ.
Судом встановлено, що згідно із зазначеними вище Актами прийняття-передавання товарної продукції – активної електричної енергії за Договором за період серпень-листопад 2021 року відповідачу-2 поставлено 82 599 кВт*год електричної енергії, яку останнім оплачено на загальну суму 304 699,27 грн., з яких за рахунок коштів місцевого бюджету – 257 760,40 грн (за поставлені 69 656 кВт*год), власні кошти – 46 938, 87 грн (за поставлені 12 943 кВт*год).
Враховуючи ціну, обумовлену ТОВ «Енера Чернігів» та Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради у Договорі, останній повинен був сплатити відповідачу за спожиту у серпні-листопаді 2021 року електроенергію загальним обсягом 69 656 кВт/год за рахунок коштів місцевого бюджету кошти у розмірі 174 140 грн, натомість сплатив 257 760,40 грн, а отже розмір надмірно сплачених коштів становить 83 620,40 грн.
Таким чином, грошові кошти в сумі 83 620,40 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-1, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач-1 зобов`язаний повернути їх до місцевого бюджету Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади, з якого здійснювалось фінансування спірної закупівлі, що відповідає приписам статей 216, 1212 ЦК України. 
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі №922/2321/22.
При цьому доводи відповідача-1 про те, що приписи ст. 1212 ЦК України не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, враховуючи їх договірний характер, спростовуються вищенаведеними висновками суду.
Суд зазначає, що у даному випадку визнання недійсними спірних додаткових угод має наслідком повернення безпідставно сплачених коштів саме до місцевого бюджету, чим буде відновлене порушене право Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади в особі позивача, який є розпорядником таких коштів.
Висновки суду.
Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. 
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах “Трофимчук проти України”, “Серявін та інші проти України” обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. 
Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.
За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо судових витрат.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідачів у рівних частинах.
Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 126, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

У Х В А Л И В:
1. Позов задовольнити повністю. 
2. Визнати недійсними додаткові угоди №4 від 19.08.2021, №5 від 18.08.2021, №6 від 21.09.2021, №7 від 30.09.2021, №8 від 29.10.2021, №9 від 08.11.2021, №10 від 22.11.2021, №11 від 06.12.2021 про внесення змін до Договору №1504002ВЦ про постачання електричної енергії споживачу від 22.01.2021, укладені між Комунальним підприємством “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів”.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код ЄДРПОУ 41823846, проспект Перемоги, буд. 126Б, м. Чернігів, 14013) на користь місцевого бюджету Ічнянської міської об`єднаної територіальної громади (р/р UA468999980314090544000025669, Ічнянська міська територіальна громада, отримувач: ГУК у Черніг.обл/тг м. Ічня/24060300, Казначейство України (ел.адм.подат.), код отримувача: 37972475, призначення: інші надходження) безпідставно набуті кошти в розмірі 83 620,40 грн.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Енера Чернігів” (код ЄДРПОУ 41823846, проспект Перемоги, буд.126Б, м. Чернігів, 14013) на користь Чернігівської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910114, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) 10 900,80 грн витрат зі сплати судового збору. 
5. Стягнути з Комунального підприємства “Ічнянське виробниче управління житлово-комунального господарства” Ічнянської міської ради (код ЄДРПОУ 03357895, вул. Свято-Преображенська, 12а, м. Ічня, Прилуцький район, Чернігівська область, 16703) на користь Чернігівської обласної прокуратури (код ЄДРПОУ 02910114, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) 10 900,80 грн витрат зі сплати судового збору. 

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України. 

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/. 

Повне рішення складено 23.02.2026.

Суддя В. В. Шморгун