КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 363/5953/25 Головуючий у І інстанції Анапріюк С.П.
Провадження №22-ц/824/7089/2026  Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.

ПОСТАНОВА
Іменем України

30 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовича на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 10 червня 2021 року між ТОВ «Міолан» та  ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 103746753, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 6600,00 грн.
ТОВ «Міолан» свої зобов`язання виконало у повному обсязі, перерахувало на картковий рахунок  ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6600,00 грн, однак відповідач взяті на себе грошові зобов`язання за договором не виконала.
30 вересня 2021 року між ТОВ «Міолан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 09Т, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах.
Тобто, позивач набув право грошової вимоги до  ОСОБА_1  за кредитним договором №103746753від 10 червня 2021 року в розмірі 31614,00 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 6600,00 грн, заборгованість за відсотками - 23760,00 грн, заборгованість за комісійними винагородами - 1254,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з  ОСОБА_1  на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №103746753 від 10 червня 2021 року в розмірі 31614,00 грнта судові витрати.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням, представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, мотивувавши свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів укладення кредитного договору, оскільки 10 червня 2021 року   ОСОБА_1  уклала з ТОВ «Міолан»кредитний договір № 103746753про надання споживчого кредиту за власним волевиявленням, з повним розумінням умов кредитування та усвідомлення рівня відповідальності. 
Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора ТОВ «Міолан», доступ до якої забезпечувався відповідачу через Веб-сайт. Електронна ідентифікація відповідача здійснювалася при вході відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора V15047, направленого Товариством на номер мобільного телефону відповідача НОМЕР_1 , вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.
Даний Договір також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства за адресою: https://cashberry.com.ua/, а зазначені позичальником дані особистого кабінету відображено у доданій до позову заяві позичальника № 103746753від 10 червня 2021 року, що включає в себе і номер банківської картки, визначеної для зарахування кредитних коштів. 
Позивач звертає увагу на те, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим.
В апеляційній скарзі представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. вказує на те, що позивачем було надано суду всі наявні документи по кредитній справі відповідача, які були передані від первісного кредитора ТОВ «Міолан». 
Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що на підтвердження законності нарахування розміру заборгованості, позивачем до позовної заяви було долучено відомість про щоденні нарахування та погашення за кредитним договором № 103746753 від 10 червня 2021 року, яка сформована, підписана та надана первісним кредитором (додаток № 5 до позовної заяви «Деталізований розрахунок за кредитним договором 103746753.pdf.»).
Крім того, відповідачем не заперечується, що станом на 10 липня 2021 року кредит не було повернуто, і він продовжив користуватись кредитними коштами, платежі на погашення кредиту не вносив взагалі.
Відзив від відповідача на апеляційну скаргу у визначений судомапеляційної інстанції строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК Українивідсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК Україниапеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Діджи Фінанс» не надав належні докази існування у відповідача заборгованості станом на день звернення до суду у розмірі, що вказаний у розрахунку та позовній заяві. Надані позивачем до позовної заяви документи не є належними доказами наявності заборгованості, які суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону під час перевірки доводів позивача про реальне виконання чи невиконання кредитного договору боржником/відповідачем. Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку відповідача та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування процентів за кредитним договором, факту наявності у відповідача боргу за невиконаним зобов`язанням по кредитному договору.
Однак, з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, з огляду на наступне.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 10 червня 2021 року ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 103746753.
Відповідно до п. 1.1 договору, товариство надає на умовах визначених договором грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом.
Кредит надається для задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника.
Сума кредиту становить 6600,00 грн.
Загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії 119,128.00% річних у процентному значенні.
Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає гривень.
Комісія за надання кредиту становить 1254,00 грн, яка нараховується за ставкою відсотків від суми кредиту одноразово.
Проценти за користування кредитом становлять 3960,00 грн, які нараховуються за ставкою відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
На підтвердження надання кредиту позивач надав платіжне доручення №28588365 від 10 червня 2021 року, згідно з відомостями якого перераховано кошти на рахунок відповідача в розмірі 6600,00 грн, призначення платежу: кошти згідно договору 103746753.
30 вересня 2021 року ТОВ «Мілоан» та позивач уклали Договір про відступлення права вимоги № 09Т.
За умовами цього договору до позивача перейшли права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у реєстрі боржників, який формується згідно Додатку 1 та є невід`ємною частиною цього договору.
На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав документ з назвою «Витяг з додатку до Договору факторингу № 09Т від 30 вересня 2021 року», згідно з відомостями якого від ТОВ «Мілоан» до позивача перейшло право вимоги до відповідача.
На підтвердження розміру заборгованості позивач подав до суду документ з назвою «Відомості про щоденні нарахування та погашення», згідно з відомостям якого загальна сума заборгованості відповідача становить 31614,00 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 6600,00 грн; заборгованість за процентами становить 23760,00 грн, заборгованість за комісійними винагородами - 1254,00 грн
На підтвердження вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач надав до суду Досудову вимогу від 25 липня 2025 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до положень ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже із аналізу означених норм матеріального права слід дійти висновку, що договір, який укладається його сторонами в електронній формі, безумовно повинен містити електронний цифровий підпис, зокрема, у конкретному випадку позичальника (відповідача). або електронний підпис одноразовим ідентифікатором сторони, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надісланий іншій стороні цього договору (позикодавцю).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про укладення 10 червня 2021 року між ТОВ «Міолан» та ОСОБА_1 кредитного договору № 103746753, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 6600,00 грн. 
Суд першої вважав, що надані позивачем на обґрунтування позовних вимог докази містять відомості про укладений між сторонами договір та погоджені сторонами умови щодо розміру кредиту; розміру, порядку нарахування та погашення процентів за користування кредитом та прострочення погашення боргових зобов`язань; інші умови, що свідчать про фіксацію волі сторін договору кредитування. На цих документах наявний підпис відповідача.
Твердження суду першої інстанції про те, що сторони обумовили у письмовому вигляді суттєві умови договору про розмір та порядок отриманого кредиту, нарахування процентів за користування ним, а також умови повернення отриманих у позику грошей та плати за користування ними апеляційний суд вважає правильними та обґрунтованими.
Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність позивачем права вимоги до відповідача за кредитним договором № 103746753.
Так, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).
У п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК Українипередбачено можливість заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відповідно до ст. 514 ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом ст. 512, 513 ЦК Українизаміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не бере ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною.
Відповідно до ч. 1ст. 516 ЦК Українизаміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, оскільки права вимоги відносяться до майна та є об`єктом права власності кредитора згідно зст. 190 ЦК Українивони можуть вільно відчужуватися кредитором, а виходячи з аналізу ст.512, 513, 514, 516 та 517 ЦК Українизаміна кредитора в зобов`язанні, у тому числі і шляхом відступлення права вимоги, є особливим способом зміни зобов`язання на боці кредитора.
Ст. 516 та 517 ЦК Українивстановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. 
Аналіз означених норм дає підстави для висновку про наявність у нового кредитора підстав для виникнення обов`язку письмового повідомлення боржника про заміну кредитора та наданні останньому належних доказів.
На підтвердження вжиття заходів досудового врегулювання спору позивач надав до суду Досудову вимогу від 25 липня 2025року, яка була направлена відповідачу.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази про передачу позивачу права вимоги за договором кредиту по позичальнику  ОСОБА_1 , додатки до договору про відступлення прав вимоги міститься інформації про кредитний договір, за яким передається право вимоги, дані про особу-боржника, суму заборгованості та інші необхідні відомостей для такого виду договорів, є належними та допустимим доказами по справі на підтвердження права звернення ТОВ «ФК «Діджи Фінанс» із позовними вимогами до  ОСОБА_1 .
Однак, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належні докази існування у відповідача заборгованості станом на день звернення до суду у розмірі, що вказаний у розрахунку та позовній заяві, з огляду на таке.
Встановлені судом першої та апеляційної інстанції обставини даної справи свідчать про наявність у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач виявив волю на укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом розгляду судом цієї цивільної справи.
Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Ч. 1 ст. 1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.
У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №753/23979/15-ц (провадження №61-32621св18) суд касаційної інстанції зазначив, що банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надав розрахунок розміру цієї заборгованості. Суд касаційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційним судом належним чином не було досліджено наявні в справі докази, не було надано їм належної оцінки, не вирішено питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з встановлених судом обставин. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що він не має повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором, як позивача, так і відповідача), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті. Оскільки суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості позивача та відповідача за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості позичальника перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалене в справі рішення апеляційного суду слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №357/2127/18 (провадження №61-10574св19) суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №712/4821/16 (провадження №61-16421св20) суд касаційної інстанції зазначив, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку позичальника, яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №169/506/17 та від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник вносив неодноразові щомісячні платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008 року по 22 грудня 2011 року, 02 жовтня 2014 року сплатив 1171,85 доларів США та 3328,15 доларів США, а останній платіж внесено 20 жовтня 2014 року. Оскільки судами встановлено та було підтверджено наявними матеріалами справи, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, то суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про неврахування висновку експерта за результатами проведення у справі судово-економічної експертизи, оскільки вказані посилання спростовуються зібраними по справі доказами.
У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд зазначив, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ст. 78 ЦПК Українивизначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Ст. 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК Українипередбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення.
Згідно умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 6600,00 грн зі сплатою процентів за користування кредитом.
Свої зобов`язання за кредитним договором первісний кредитор виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в розмірі 6600,00 грн.
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача по кредитному договору, ОСОБА_1 отримавши кредитні кошти свого зобов`язання щодо їх повернення та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у загальному розмірі 31614,00 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 6600,00 грн, заборгованість за відсотками - 23760,00 грн, заборгованість за комісійними винагородами - 1254,00 грн.
Ураховуючи умови п. 2.3, 2.4, 2.5 Договору від 10 червня 2021 року та умови п. 3 та п. 4 Договору від 10 червня 2021 року, положення цивільного законодавства, приймаючи до уваги невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо законності нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 23760,00 грн та одноразової комісійної винагороди в розмірі 1254,00 грн (п.1.5.1 Договору).
Жодних доказів на спростування вказаного розміру заборгованості, як і доказів сплати такого боргу, відповідачем до суду не надано.
Контррозрахунку щодо позовних вимог відповідач до суду першої та апеляційної інстанції також не надала.
Таким чином, доведено вказаний розмір заборгованості, допущений відповідачем за договором про споживчий кредит №103746753 від 10 червня 2021 року.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК Українизакріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У даній справі позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована.
З огляду на те, що відповідач не виконує взяті на себе грошові зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі, яка нічим не спростована та право вимоги якої перейшло до позивача, колегія суддів доходить висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Діджі Фінанс».
Щодо зроблених висновків суд першої інстанції про ненадання стороною позивача банківської виписки зособового рахунку відповідача, які підтверджують правильність нарахування процентів відповідно до укладеного договору на умовах, які вказані у позовній заяві, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 62 Постанови «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із клієнтських рахунків обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.
Ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею.
Згідно п. 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини.
Відповідно до ст. 62 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено порядок розкриття банками банківської таємниці, зокрема, за рішенням суду.
Отже, виписка по рахунку клієнта, належить до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений Законом.
Водночас, згідно п. 5 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» до надавачів платіжних послуг належать фінансові установи, що мають право на надання платіжних послуг.
Ч. 3 ст. 10 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що фінансові установи мають право на провадження діяльності з надання фінансових платіжних послуг лише після отримання ними ліцензії відповідно до цього Закону (крім банків) та за умови включення до Реєстру, якщо інше не передбачено цим Законом.
Оскільки ТОВ «Міолан» (первісний кредитор) та ТОВ «Діджи Фінанс» (позивач) не є банківськими установами, а мають статус фінансових установ, яка здійснюють господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не можуть надати первинні банківські документи, а відтак надані суду документи, зокрема розрахунки ТОВ «Міолан» (первісний кредитор), для підтвердження позовних вимог, колегія суддів вважає належним та допустимим доказом у справі.
Таким чином, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку наявним у справі доказам, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушень норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Діжди Фінанс» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №103746753 від 10 червня 2021 року.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс».
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з положеннямист.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання до суду позову в розмірі 2 422,40 грн (3 028 х 0.8) та апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн (2 422,40 х150%), що разом складає 6056,60 грн.
Крім того, в апеляційній скарзіпредставник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.
Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України).
Так, згідно положеньст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
До апеляційної скарги долучено Договір №42649746 - АБ про надання правової допомоги від 05 січня 2026 року укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» в особі директора Романенка М.Е. та АБ «Анастасії Міньковської», за яким АБ прийняло на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним Договором.
З наданого до суду апеляційної інстанції детального опису робіт від 13 січня 2026 року та акту про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 13 січня 2026 року вбачається, що АБ «Анастасії Міньковської» надано ТОВ «Діджи Фінанс» правничу допомогу, вартість якої склала 4000,00 грн.
В матеріалах справи відсутні заперечення відповідача з приводу заявленного позивачем розміру цих витрат.
Зі змісту ст. ст. 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу,а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій такої сторони.
Це підтверджується і такими нормами ЦПК України.
Відповідно до частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З огляду на викладене, а також урахуванням конкретних обставин справи, відсутності жодни заперечень щодо заявленої суми витрат на правову допомогу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.
Витрати на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі колегія суддів вважає співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом АБ «Анастасії Міньковської» обсягом послуг у суді апеляційної інстанції, такими, що відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору та доведеними. 
З урахуванням обсягу наданих представником позивача відповідних послуг, часом, витраченим на виконання відповідних робіт, колегія суддів вважає за можливе визначити розмір витрат на правничу допомогу, понесених позивачем у суді першої та апеляційної інстанціях в загальному розмірі 4000,00 грн. 
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовича задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадовольнити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №103746753від 10 червня 2021 року в розмірі 31614 (тридцять одна тисяча шістсот чотирнадцять) гривень 00 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ДіджиФінанс» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 60 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 (дев`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:
Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», код ЄДРПОУ 42649746, адреса: Київська обл., м.Бровари, вул.С.Петлюри, 21/1.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Головуючий Д.О. Таргоній 

Судді: О.В. Борисова 
С.А. Голуб