Справа № 212/1768/26 
2/212/2954/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2026 року місто Кривий Ріг 
Покровський районний суд міста Кривого Рогу Дніпроперовської області в складі головуючого судді Рибкіної Н.М., за участі секретаря судового засідання Ніколенко К.І., представника позивача Ільїної В.Ю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бахмутської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача ОСОБА_2 , яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась до Покровського районного суду міста Кривого Рогу з позовною заявою до Бахмутської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно, в якій просить: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок загальною площею 51,17 кв.м., житловою площею 44,63 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовної заяви зазначає, що 24 червня 1972 року ОСОБА_1 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності побудував та став власником приватного будинку АДРЕСА_1 . 04 грудня 1985 року на приватний будинок АДРЕСА_1 був виготовлений в Бахмутському (Артемівському) бюро технічної інвентаризації технічний паспорт. З метою подальшої реалізації прав власника щодо звернення за відшкодуванням шкоди завданої країною-агресором Позивач звернувся до державного реєстратора за внесенням відомостей про право власності на будинок до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Проте рішенням державного реєстратора №79587679 від 24 червня 2025 року йому було відмовлено в державній реєстрації прав на нерухоме майно, у зв`язку з тим, що відсутня інформація про проведення реєстрації у електронних та паперових носіях в Бахмутському бюро технічної інвентаризації. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача посилається на положення ст.41 Конституції України, ч.1 ст.316, ч.2 ст.328, ст.392 ЦК України. Іншого способу поновити порушене право, визнати право власності позивача на будинок і зареєструвати його в Державному реєстрі речових прав не має.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 06.03.2026 представник позивача Ільїна В.Ю. надала суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Представник позивача Ільїна В.Ю. в судовому засіданні просила позов задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.
Представник відповідача Бахмутської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, заяв, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.
Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, зареєстрований АДРЕСА_1 , з 21.02.1974 року, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Артемівським МВ УМВС України в Донецькій області 16.09.1997 року ( а.с. 6-7)
Відповідно до Довідки від 09 січня 2023 року № 3225-7001684730 місце реєстрації ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_2 ( а.с.8)
Згідно з Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 24.06.1972 ОСОБА_1 на праві безстрокового користування була відведена згідно з планом земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 300 кв.м, на якій він зобов`язався побудувати будинок житловою площею 34,21 кв.м. Даний договір було посвідчено нотаріусом Першої Артемівської державної нотаріальної контори 07.07.1972 року зареєстровано за № 2553 ( а.с. 8 зв- 10)
Вищевказаний Договір укладений на підставі рішення виконкому Артемівської ( нині- Бахмутської) міської ради від 14.08.1972 року. ( а.с.10 зв.)
Відповідно до технічного паспорту (інвентаризаційної справи) від 04.12.1985 на домоволодіння АДРЕСА_3 загальна площа житлового будинку складає 51,17 кв.м., житлова — 44,63 кв.м. ( а.с.11-13)
Згідно з інформацією, що міститься в Домовій книзі для прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_3 від 15.02.1974 року ОСОБА_1 мешкає в зазначеному домоволодінні ( а.с. 13 зв.-16)
Як вбачається із довідки КП «Бахмутське БТІ» № 03/148 від 27.03.2024 року за обліковими даними КП «Бахмутське БТІ» станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.17)
Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №461125117 від 21.01.2026 року відомості про реєстрацію нерухомого майна за ОСОБА_1 відсутні ( а.с.22)
Рішенням державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій №79587679 від 24 червня 2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні реєстраційних дій, так як державним реєстратором встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно — відсутня. Враховуючи вищевикладене заявником було надано довідку від КП «Бахмутське БТІ» та констатовано, що за обліковими даними БТІ станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про зареєстроване право власності на нерухоме майно, а саме: “житловий будинок”, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 17 зв.)

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Статею 15 ЦК України гарантовано право кожного на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В силу положень ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з п. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Стаття 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право мирного володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У пункті 37 Постанови від 07.02.2014р. №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначає, що позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, та наголошується, що виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, зокрема, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами.
Крім того, Верховний Суд України у своєму Узагальненні «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» звертає увагу, що передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.
У постанові Верховного Суду від 15 січня 2021 року у справі № 1540/3952/18 (провадження № К/9901/10502/19) сформульовано висновок про те, що вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».  Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.
Встановлення судом часу завершення спорудження будинку визначає законодавство, відповідно до якого встановлюється правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.
Згідно з частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України , положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли і продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року).
До часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації.
Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.
Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.
Судом встановлено, що позивачем було збудовано будинок в період з 24.06.1972 року (дата укладення Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності) по 21.04.1974 року ( дата реєстрації місця проживання за адресою).

Відповідно до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, не належать до самочинного будівництва: (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків:) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2024 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону , виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5і зареєстроване в Мінюсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").
Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").
Таким чином, на підставі досліджених судом доказів встановлено, що позивач у період 1972-1974 роки збудував на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 а житловий будинок, загальна площа якого складає 51,17 кв.м., житлова — 44,63 кв.м, який не потребував введення його в експлуатацію на той час, відповідність закінченого будівництвом житлового будинку підтверджує технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації від 04.12.1985 року, а виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Оскільки право позивача у даному випадку оспорюється або не визнається іншою особою, що перешкоджає позивачу реалізувати своє право на володіння, користування або розпорядження цим майном, то відповідне право підлягає захисту в судовому порядку. 
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.
Керуючись статтями 5, 12, 13, 76-81, 89, 235, 259, 263-265, 268, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Бахмутської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 51,17 кв.м., житловою площею 44,63 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 ;

Предстанвик позивача: Ільїна Вікторія Юріївна, адреса місцезнаходження: м. Київ вул Григорія Сковороди 21/6, 04070;

Відповідач: Бахмутська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області ЄДРПОУ 44836774, адреса знаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, 44.

Повний текст рішення складено 13.04.2026 року.

Суддя: Н. М. Рибкіна