П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року місто Київ 
справа № 761/3491/25
провадження №22-ц/824/3416/2026 

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Хасанової А.Р.,

сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Київська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Волошина В.О.,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, в якому просив стягнути з Київської міської ради суму матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 600996 грн.51 коп., а також 3% річних у розмірі 278697,72 грн., інфляційні втрати у розмірі 3140222 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 8400 грн., а всього 4028317,11 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1579870,97 грн.
Позов обґрунтовано тим, що внаслідок неналежного відведення СБУ земельної ділянки по         АДРЕСА_1 , де відповідач на етапі планування забудови, не здійснював державний контроль за дотримання законодавства, затвердженням містобудівної документації відповідної території; не були дотримані положення рішення Київської міської ради від 16.06.2005 № 438/3014 «Про порядок громадського обговорення містобудівної документації (схеми планування та детального плану території, проекту забудови мікрорайону), що призвело до неможливості здійснення будівництва житлового будинку із-за чисельних протестів мешканців прилеглих будинків і, як наслідок, фактичної втрати позивачем грошових коштів, як особою, яка намагалася придбати майнові права.
Внаслідок порушення відповідачем приписів п.6 ст.13 розділу II Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» незважаючи на розгляд у Шевченківському районному суді м. Києва кримінальної справи по обвинуваченню посадових осіб забудовника (ТОВ «Стабіл») у розкраданні коштів інвесторів фізичних осіб, а також на те, що створений ошуканими інвесторами ТОВ «Стабіл» обслуговуючий кооператив ЖБК «Надія» неодноразово подавав клопотання до відповідача про відведення йому у власність земельної ділянки для подальшого будівництва на ній житлового будинку силами і за кошт КП «Житлоінвестбуд-УКБ», зняв з реєстрації договір оренди земельної ділянки від 18.04.2005 і своїм рішенням від 12.07.2012 «Про надання статусу сквер земельної ділянки на    АДРЕСА_2 та    АДРЕСА_3 » надав статус скверу земельної ділянки по  АДРЕСА_1 , що на думку позивача, унеможливило повернення коштів інвесторам, шляхом будівництва на означеній ділянці будинку.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити повністю, а саме: стягнути з Київської міської ради на його користь суму матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 600996,81 грн., а також 3% річних у розмірі 278697,72 грн., інфляційні втрати у розмірі 3140222,88 грн., та витрати на правову допомогу в розмірі 8400 грн., а всього 4028317,11 грн., а також моральну шкоду у розмірі 1579870,97 грн. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято за неправильним застосуванням норм матеріального права, тобто ухвалених не на основі законних, обґрунтованих доказів і норм права, що призводить до упередженості та порушення принципів незалежності суду. Це - протилежність законному, обґрунтованому та справедливому рішенню, яке базується виключно на фактах справи та правових нормах.
Апелянт, зокрема, зазначає про те, що суд першої інстанції не встановив усіх фактів, які необхідні для обґрунтованого і законного вирішення спору; судом першої інстанції не було належним чином досліджено докази, на які позивач посилався в позові, поясненнях у справи та у своїй промові у дебатах; в рішенні суду не надано оцінку значній кількості наданих позивачем доказів.
Судом першої інстанції не було приділено достатньої уваги твердженням апелянта стосовно неналежного виконання відповідачем обов'язків щодо виділення земельної ділянки по   АДРЕСА_1 замовнику будівництва і забудовнику в одній особі (СБ України).
Суд першої інстанції не надав оцінку твердженням позивача стосовно порушення відповідачем приписів п.п.3 п.»б» ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в України», а саме, що відповідач в порушення положень цієї норми на етапі планування і забудови земельної ділянки у м. Києві, що була виділена замовнику будівництва (СБУ) не здійснював державний контроль за дотриманням законодавства, затвердженням містобудівної документації відповідної території, зупиненням будівництва (у випадках передбачених законом), яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проекту об'єкту, а також може заподіяти шкоди навколишньому природньому середовищу.
Суд не звернув уваги на твердження апелянта в тій частині, що в порушення приписів абз.6 п.2.1.3 р.2 «Правил забудови м. Києва», затверджених рішенням Київської міської ради від 21.05.2005 № 11/2587, п.п.1.3-1.7 ч.1, ч.3 «Порядку громадського обговорення містобудівної документації в м. Києві», затвердженому рішенням Київської міської ради від 16.06.2005 № 438/3014, відповідач на етапі планування і забудови означеної земельної ділянки не забезпечив громадське обговорення містобудівної документації на розширеному засіданні постійної комісії Київраді з питань містобудування та архітектури, колегії Київради (КМДА), засіданні архітектурно- містобудівної ради при ГУ містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Київради, районної у м. Києві державної адміністрації за участю представників громадських організацій, органів самоорганізації населення відповідної території, створених в установленому порядку.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував твердження позивача стосовно порушення відповідачем приписів абз. 21 ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій», приписів п.6 ст.3 розділу IIЗакону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва».
Суд не прийняв до уваги той факт, що позивач (у складі ініціативної групи постраждалих інвесторів забудовника) неодноразово звертався до органів державної і місцевої влади з проханням вирішити його (та інших громадян) житлове питання або допомогти повернути втрачені кошти. Але відповідачем зазначене питання не вирішено.
Також апелянт зазначає, що в матеріалах справи достатньо доказів для задоволення позову, на які суд першої інстанції уваги не звернув і дійшов неправильного висновку про те, що «стороною позивача не надано жодних доказів того, що визначені позивачем дії/бездіяльність відповідача, призвели до конкретного результату в будівництві, а саме неможливості ТОВ «Стабіл» здійснити будівництво будинку по   АДРЕСА_1 ».
Окремо апелянт зазначає, що у даному випадку, коли мова йде саме про будівництво об'єкта - багатоквартирного житлового будинку - із залученням коштів фізичних осіб, таке будівництво, суб'єкт владних повноважень (Київрада (в.о. КМДА) був зобов'язаний в межах наданих йому законами та Конституцією України повноважень, здійснювати контроль за дотриманням договірних зобов'язань забудовником, за будівництвом та прийняття в експлуатацію цього об'єкта будівництва і, оскільки було підтверджено неспроможність забудовника (ТОВ «Стабіл») продовжувати таке будівництво, у зв'язку з банкрутством, організувати роботу, пов'язану із завершенням вказаного будівництва власними силами, з урахуванням інтересів постраждалих інвесторів.
Також апелянт звертає увагу, що шляхом прийняття рішення № 670/8007, Київська міська рада не лише не створила умови для відновлення порушених прав та інтересів позивача (та інших постраждалих інвесторів), а фактично знищила можливість відновити такі права та інтереси самостійно, оскільки блокувала прагнення користування матеріальним благом на праві власності - земельною ділянкою загальною площею 0,31 га по вул. Єреванська, 18-А в Солом'янському районі м. Києва.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Київська міська рада не скористалася.
В судове засідання представник Київської міської ради не з'явився, про місце, день і час розгляду справи був повідомлений шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку кореспонденції Київського апеляційного суду (т.2 а.с.172), причини своєї неявки суду не повідомили. Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність представника відповідача.
ОСОБА_1 та його представник адвокат Гуринський О.В. апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Судом установлено, що 27.05.2004 рішенням Київської міської ради VIIIсесії XXIV скликання за № 281-2/1491 було передано СБУ земельну ділянку площею 0,31 га для будівництва житлового будинку з підземним автопаркінгом, офісним приміщенням та об'єктами соціальної інфраструктури по АДРЕСА_1.
10.05.2005 між СБУ та ТОВ «Стабіл» був укладений договір № 19/3-30-ж17 пайової участі у будівництво житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками по АДРЕСА_4 .
06.12.2005 між ОСОБА_2 та ТОВ «Стабіл» було укладено договір № 4/19 купівлі-продажу майнових прав, згідно з умовами якого ТОВ «Стабіл» зобов'язується передати ОСОБА_2 майнове право на отримання у власність новозбудованої квартири АДРЕСА_5 , а ОСОБА_2 зобов'язується оплатити на рахунок ТОВ «Стабіл» майнове право в сумі 403869 грн.
14.02.2006 між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір переуступки майнового права, відповідно до якого сторони домовились, що всі права та обов'язки ОСОБА_2 закріплені за договором від 06.12.2005 № 4/19 переходять до позивача.
22.09.2006 між ТОВ «Стабіл» та позивачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору купівлі-продажу майнових прав від 06.12.2005 № 4/19, яким змінено майнове право з квартири АДРЕСА_5 на квартиру АДРЕСА_6 .
Відповідно до довідки ТОВ «Стабіл» станом на 23.10.2007, згідно договору купівлі-продажу майнових прав від 06.12.2005 № 4/19 позивач ОСОБА_1 сплатив 600996,51 грн., що складає повну вартість 91,7 кв.м.
Крім того, судом установлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2008 по цивільній справі № 2-3504/18, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ТОВ «Стабіл» про розірвання договору, стягнення коштів та відшкодування збитків було задоволено, на підставі зазначеного рішення суду: розірвано договорі купівлі-продажу майнових прав від 06.12.2005 № 4/19, укладений між позивачем та ТОВ «Стабіл»; стягнуто з ТОВ «Стабіл» на користь позивача суму в розмірі 918730 грн., яка складається із суми 600996,51 грн. сплаченої за договором купівлі-продажу майнових прав від 06.12.2005 та суми в розмірі 316003,49 грн. в якості відшкодування збитків, завданих невиконанням відповідачем умов договору.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01.02.2012 по цивільній справі № 2-1224/12, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Служби безпеки України, третя особа: ТОВ «Стабіл» про відшкодування збитків. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не є стороною у договорі № 19/3-30-ж17 пайової участі у будівництві житлового будинку з вбудованими приміщеннями та підземними автостоянками по   АДРЕСА_1 від 10.02.2005, укладеного між СБУ та ТОВ «Стабіл», даний договір прав, свобод чи інтересів ОСОБА_1 не порушує.
12.07.2012 рішенням Київської міської ради за № 607/8007 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на АДРЕСА_1 , було надано статус скверу земельній ділянці, площею 0,31 га по АДРЕСА_2 та    АДРЕСА_3 (п.1 цього рішення).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2023 по справі № 761/30797/13-к, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження щодо нього, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 42013110000000544 від 04.06.2013 закрито. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Судом у справі № 761/30797/13-к установлено: «Так, ОСОБА_3 , не будучи офіційним засновником чи директором, однак фактично повністю керуючи діяльністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Стабіл» (код ЄДРПОУ №33102734), зареєстроване Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією (далі ТОВ «Стабіл»), з метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння коштами фізичних осіб шляхом шахрайства, наприкінці 2005 року надав вказівки працівникам та офіційним директорам ТОВ «Стабіл», які не були обізнані про його злочинні наміри, розмістити у засобах масової інформації та мережі Інтернет інформацію про початок будівництва будинку на АДРЕСА_1 . З метою створення враження у потенційних інвесторів щодо наміру будувати будинок по АДРЕСА_1 та залучення коштів інвесторів, ОСОБА_3 , повністю керуючи діяльністю ТОВ «Стабіл», протягом 2005-2007 років отримав дозвільні документи для початку будівництва, хоча наміру будувати будинок не мав. Надалі, ОСОБА_3 у період з 27.10.2005 по 02.04.2007 заволодів коштами фізичних осіб - інвесторів будівництва нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , які, у зазначений період часу, були залучені під виглядом інвестування будівництва зазначеного житлового будинку, використовуючи службових осіб ТОВ «Стабіл», які формально обіймали у різний час посади керівників підприємства та не обізнані про злочинні наміри ОСОБА_3 , - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які неналежним чином виконували свої службові обов`язки внаслідок недобросовісного ставлення до них. З цією метою ОСОБА_3 у зазначений вище період часу, будучи уповноваженою довіреністю, засвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кунда Я.І., зареєстрованою в реєстрі за номером 926, виданою учасником, якому належить 51% статутного капіталу ОСОБА_8 , яка одночасно перебувала із ОСОБА_3 у юридичному та фактичному шлюбі, на управління товариством, отримання інформації про його діяльність, прийняття рішень, пов`язаних з діяльністю ТОВ «Стабіл», підписання документів та договорів усіх видів, прийняття участі у призначенні будь-яких посадових та відповідальних осіб ТОВ «Стабіл». Керуючи діяльністю ТОВ «Стабіл» та його посадовими особами, ОСОБА_3 неодноразово давав вказівки керівникам товариства у різний час - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про укладання договорів купівлі-продажу майнових прав та пайової участі у будівництві від імені ТОВ «Стабіл» з фізичними особами - інвесторами будівництва нерухомого майна - житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Останні, введені в оману свідомо неправдивими відомостями щодо використання залучених інвестиційних коштів на будівництво будинку та власненамірів збудувати житловий будинок за вказаною адресою, неправильно виконуючи свої службові обов`язки внаслідок недобросовісного ставлення до них у приміщенні офісу ТОВ «Стабіл», за адресою АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 , 11, оф.24 уклали договори купівлі-продажу майнових прав та пайової участі у будівництві, згідно з якими введення будинку по АДРЕСА_9 у Києві, в експлуатацію мало відбутися не пізніше 30.11.2007, внесли кошти на рахунки ТОВ «Стабіл» у банківських установах. Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство) засобами фізичних осіб під виглядом залучення коштів на інвестування будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , у період 27.10.2005 - 02.04.2007р., повторно заволодів шляхом шахрайства грошовими коштами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 та ОСОБА_36 на загальну суму обізнані з його злочинними намірами - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_37 , що виконували його вказівки, діючи умисно з корисливих мотивів повторно шляхом обману та зловживання довірою потерпілих заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 ОСОБА_12 ОСОБА_40 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_41 , ОСОБА_18 , ОСОБА_42 , ОСОБА_20 , ОСОБА_43 , ОСОБА_34 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_44 , ОСОБА_35 , ОСОБА_45 , ОСОБА_26 , ОСОБА_46 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_47 , ОСОБА_31 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 и ОСОБА_36 на загальну суму 15 803 900.94 грн.»; «…Також на підставі укладеного 06.12.2005 між ОСОБА_18 та ТОВ «Стабіл», в особі директора ОСОБА_4 , у приміщенні офісу вказаного підприємства за адресою: АДРЕСА_7 договори купівлі-продажу майнових прав № 4/19, у період з 15.12.2006 по 02.07.2007 ОСОБА_18 внесено на рахунки ТОВ «Стабіл» кошти на суму 600 996,51 гривень…»; «…Надалі, реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_3 отримавши реальну можливість розпорядитись коштами, внесеними на рахунки ТОВ «Стабіл» громадянами - інвесторами будівництва житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 та заволодівши ними та користуючись тим, що директори зазначеного підприємства у різний час: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 неналежним чином виконують свої службові обов`язки внаслідок недобросовісного ставлення до них, дав вказівку останнім безпідставно перерахувати кошти на рахунки підконтрольних йому підприємств, а саме: ТОВ «Укркоксохіммонтаж», ТОВ «Стабіл-груп», ТОВ «Нафта - груп», ТОВ «Тревел -Груп», ТОВ «Захід-Нафта-Груп» засновником яких є ОСОБА_3 та його родичі. Внаслідок цього, ОСОБА_3 заволодів перерахованими коштами в особливо великих розмірах і використав їх на власний розсуд, а будівництво по АДРЕСА_1 у Києві не розпочалося…».
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.05.2024 по цивільній справі № 761/22654/23, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки, завдані внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 600996,51 грн.; 3% річних у сумі 278697,72 грн., інфляційні втрати в розмірі 3140222,88 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не надано жодних доказів того, що визначені позивачем дії/бездіяльність відповідача, призвели до конкретного результату в будівництві, а саме неможливість ТОВ «Стабіл» здійснити будівництво будинку по АДРЕСА_1 . 
Суд першої інстанції, врахувавши обставини, які були встановлені судовими рішеннями, які набрали законної сили, зокрема, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 17.12.2008 по цивільній справі № 2-3504/08; рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 01.02.2012 по цивільній справі № 2-1224/12; ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2023 по справі № 761/30797/13-к; заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.05.2024 по цивільній справи № 761/22654/23, а так само врахувавши відсутність належних і допустимих доказів, які б підтверджували бездіяльність відповідача по організації роботи, пов'язаної із будівництвом житлового комплексу по АДРЕСА_1, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону ( ст.5 ЦПК України).
Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди
Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені стст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової особи або службової особи вказаних органів при здійснення ними своїх повноважень, визначені ст.ст. 1173 та 1174 ЦК України, відповідно.
Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової чи службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республіко. Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи ( ч.1 ст.1174 ЦК України).
Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладання відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов'язковою. Проте цими приписами встановлена обов'язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі №333/6977/22 зазначила, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судовій практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади, в тому числі і органи місцевого самоврядування, у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно - наслідковий зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12, чч.ч 1,5,6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували бездіяльність відповідача по організації роботи, пов'язаної з будівництвом житлового комплексу по АДРЕСА_1, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Твердження позивача, зокрема, про те, що відповідач на етапі планування забудови, не здійснював державний контроль за дотриманням законодавства, затвердженням містобудівної документації відповідної території; не дотримався положення рішення Київської міської ради від 16.06.2005 № 438/3014 «Про порядок громадського обговорення містобудівної документації (схеми планування та детального плану території, проекту забудови мікрорайону), що в свою чергу призвело до неможливості здійснення будівництва житлового будинку у зв`язку з чисельними протестами мешканців прилеглих будинків, не можуть бути прийняті в якості підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що такі дії чи бездіяльність відповідача призвели до неможливості ТОВ «Стабіл» здійснити будівництво будинку по АДРЕСА_1 . При цьому, колегія суддів враховує обставини, встановлені у кримінальному провадженні, а саме дії ОСОБА_50 , у вчиненні яких обвинувачувався останній.
Виходячи з предмету позову у цій справі, саме по собі посилання апелянта на те, що відповідач мав організувати роботу, пов'язану із завершенням вказаного будівництва власними силами, з урахуванням інтересів постраждалих інвесторів, чого не зробив, а прийнявши рішення № 670/8007 «Про надання статусу скверу земельній ділянці на вул. Єреванській між будинками 20 та 16-а у Солом'янському районі м. Києва» не лише не створив умови для відновлення порушених прав та інтересів позивача, а фактично знищив можливість відновити такі права та інтереси самостійно, правового значення не мають.
Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно не застосував правову позицію викладену у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 31.07.2020 у справі № 826/14682/16, є безпідставними, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, зазначені правові позиції є не релевантними до спірних правовідносин. У цій справі позивач просить відшкодувати йому шкоду, а у справі, на яку апелянт посилається, позивачі просили визнати протиправною бездіяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та зобов`язати організувати роботу, пов'язану з завершенням будівництва житлового комплексу.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а фактично зводяться лише до незгоди сторони позивача з висновками суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 10 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна 

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус