Постанова 
Іменем України

17 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 203/5640/23
провадження № 61-1018св25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця», 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2024 року у складі судді Колесніченко О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 рокуу складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., 

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовомдо Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору та стягнення суми заробітної плати. 

Позов мотивовано тим, що 21 листопада 2018 року вона працювала на посаді старшого ревізора відділу контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»
Наказом АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос з нею призупинено дію трудового договору до припинення або скасування воєнного стану починаючи з 30 червня 2022 року.
Вважала, що підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору з нею не було, оскільки немає доказів того, що на час видання наказу існували обставини, які виключали б можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором і посадовою інструкцією, тобто існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, зважаючи на те, що робоче місце позивача розташоване в місті Дніпрі, де активні бойові дії не велися та не ведуться, вказана область не перебуває під окупацією і позивач готова була працювати, про що у колективних зверненнях повідомлявся відповідач, проте жодних дій відповідача, спрямованих на поновлення робочого процесу щодо трудового договору не вживалось і не вживається, заробітну плату вона не отримує.
Враховуючи викладене, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 9483/ос в частині, що стосується ревізора ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача суму заробітної плати та інші виплати за період дії наказу до дня поновлення дії трудового договору в сумі 344 294,37 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .
Стягнено з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 04 травня 2022 року до 04 травня 2023 року в розмірі 266 333,48 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення середнього заробітку та поновлення дії трудового договору відмовлено. Допущено негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не довів законність та обґрунтованість наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос в частині, що стосується старшого ревізора ОСОБА_1 , про призупинення дії трудового договору, не довів і того, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її.

Короткий зміст вимог касаційної скарги
22 січня 2025 року АТ «Укрзалізниця» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того, АТ «Укрзалізниця» просило передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах(пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що ОСОБА_1 перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала на посаді старшого ревізора відділу з контролю за фінансово-господарською діяльністю управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Придніпровська залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», що підтверджується наказом від 20 листопада 2018 року № 2317/ос та копією трудової книжки.

Згідно з додатком 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року № Ц-42/12-В) ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року.

Згідно з витягом з наказу АТ «Укрзалізниця» від 11 липня 2022 року № Ц-42/38-В внесено зміни до додатка 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В «Про запровадження режиму простою». 

Згідно з додатком 1 до наказу від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року № Ц-42/38) ОСОБА_1 встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року до 31 березня 2022 року, з 01 квітня 2022 року до 30 квітня 2022 року, з 01 травня 2022 року до 09 травня 2022 року.

Відповідно до наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку із втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів, з 06 травня 2022 року призупинено простій, введений наказом від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6 та з 06 травня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинено дію трудових договорів з працівниками, зазначеними в додатку 1. У витязі з додатка зазначено прізвище ОСОБА_1 .

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 26 вересня 2023 року № 1831/ос про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 28 вересня 2023 року у зв`язку з переведенням до апарату управління регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Суд першої інстанції установив, що АТ «Укрзалізниця» не зупиняло свою роботу.

Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України 
від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер.
Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»).
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Частинами другою і третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і далі - в редакції на час винесення оспорюваного наказу 01 квітня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.
Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.
Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Подібні висновки неодноразово викладено у постановах Верховного Суду, зокрема, від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження 
№ 61-292св23), від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження 
№ 61-17848св23, від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24), від 27 листопада 2024 року у справі №465/4855/23 (провадження № 61-6755св24).
У постанові від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов правового висновку про те, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.
Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.
Як відомо з матеріалів справи та змісту оскаржуваного наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос, призупиняючи дію трудового договору з позивачкою на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач виходив з неможливості надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію можливості повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 воєнного стану.
Однак, враховуючи посадові обов`язки аудитора, відповідач не довів та не зазначив, яким чином сам лише факт військової агресії впливає на можливість виконання позивачкою роботи та, відповідно, відсутність такої у роботодавця.
Також відповідач не надав суду належних і допустимих доказів того, що на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», в якому працювала позивачка, не здійснював свій основний вид діяльності.
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що наказ про призупинення дії трудового договору з позивачкою є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати ОСОБА_1 роботу, а нею - її виконувати не встановлено.
При цьому з матеріалів справи відомо і не заперечувалося відповідачем, що дію трудових договорів АТ «Українська залізниця» призупинило вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачкою, не з усіма працівниками. 
Водночас сама по собі обставина зменшення замовлень послуг відповідача після введення воєнного стану на території України не свідчить про неможливість для роботодавця забезпечити роботою позивачку, яка обіймає посаду внутрішнього аудитора.
За таких обставин суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що призупинення АТ «Українська залізниця» дії трудового договору з позивачкою було незаконним.
Верховний Суд у своїх постановах від 15 вересня 2023 року у справі 
№ 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі 
№ 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23), від 28 лютого 2024 року у справі 
№ 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 464/2944/23 (провадження № 61-13092св23) неодноразово викладав свою позицію щодо застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах.
Так, у КЗпП України немає норми права, яка безпосередньо регулювала б питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є саме застосування частин першої, другої 
статті 235 КЗпП України.
Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки шляхом визнання наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним, а й виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням норми статті 235 КЗпП України.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у разі обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі (див. постанову Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 707/2954/23 (провадження № 61-1336св25)).
З урахуванням викладеного доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин не застосовуються норми статті 235 КЗпП України, не знайшли свого підтвердження, зокрема у зв`язку із сформованою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Отже, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили ОСОБА_1 можливості працювати, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі у межах позовних вимог, які були визначені позивачкою.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Щодо клопотання АТ «Укрзалізниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
При зверненні до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця» просило, зокрема, передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Вказане клопотання мотивоване тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права 
та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів Верховного Суду не встановила правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати 
або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

У частині п`ятій статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, 
що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна 
для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 
2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявник 
не навів мотивів та аргументів для такої передачі, наведені заявником обґрунтування у розумінні положень частини п`ятої статті 403 ЦПК України 
не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, а тому в задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

При цьому єдина правозастосовчапрактика з указаного процесуального питання сформована, що підтверджується, зокрема, постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 листопада 2024 року у справі № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

Щодо судових витрат

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ: 
У задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: В. М. Коротун 
Є. В. Коротенко
М. Є. Червинська