ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 420/7288/21
касаційне провадження № К/990/1120/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Хохуляка В.В.,  Ханової Р.Ф., 

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕДІС Україна» на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 (головуючий суддя Зуєва Л.Є., судді: Коваль М.П., Кравець О.О.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна» до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України про визнання протиправними та скасування рішень,
УСТАНОВИВ:
30.04.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулося до суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України, відповідач-1), Державної податкової служби України (далі - ДПС України, відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 07.05.2021, просило визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у реєстрації податкових накладних у кількості 542 рішення та зобов`язати ДПС України зареєструвати податкові накладні датою їх подання.
В обґрунтування позову зазначило, що у зв`язку із поставкою товару Товариством було складено податкові накладні та направлено їх на реєстрацію до контролюючого органу. Однак, реєстрація була зупинена з підстав відповідності платника податку критеріям ризиковості. Після направлення на адресу контролюючого органу додаткових документів, які підтверджують реальність проведених операцій, у реєстрації податкових накладних було відмовлено, про що прийнято відповідні рішення. Позивач вважає прийняті рішення необґрунтованими, протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки ним були подані всі документи, а оскаржувані рішення не визначають, яких саме документів не вистачає для реєстрації податкових накладних. Також, Товариством була подана заява про поновлення строку звернення до суду з даним позовом.
Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 18.10.2021 позов задовольнив.
П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 25.05.2022 скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.10.2021 та залишив без розгляду позов Товариства згідно з пунктом 8 частини першої статті 240, статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Товариство пропустило встановлений частиною другою статті 122 КАС України строк звернення до адміністративного суду. Суд апеляційної інстанції зазначив, що Товариство було обізнане щодо цих рішень, а відтак і про порушення своїх прав, за захистом яких звернулося до суду, відразу після прийняття оскаржуваних рішень через електронний кабінет системи електронного документообігу «M.E.Doc». Апеляційний суд визнав необґрунтованим довід позивача у заяві про поновлення строку на звернення до суду, що строк був пропущений з поважних причин, а саме: посилання Товариства на те, що контролюючий орган зупинив реєстрацію більше 30 тисяч податкових накладних, які позивач направив на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН), що спричинило затримку в опрацюванні повідомлень контролюючого органу про зупинення реєстрації, а в подальшому - про відмову в реєстрації податкових накладних, і, як наслідок, - затримку у зверненні Товариства з адміністративним позовом. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що звернення з позовом через більше, ніж два роки після прийняття оскаржуваних рішень не може обґрунтовуватись великим навантаженням платника податків, який мав забезпечити реалізацію свого права на доступ до суду. Також, апеляційний суд зазначив, що зміна Верховним Судом правової позиції не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Товариство, не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 у цій справі, в якій позивач просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції у цій справі та направити справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, Товариство доводить, що суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки та у сукупності не дослідив всі обставини, на які посилався позивач у заяві про поновлення строку на звернення до суду. Позивач наводить, що підставою, яка зумовила пропуск ним строку звернення до суду, стала зміна судової практики щодо визначення строків оскарження рішень контролюючих органів, не пов`язаних з донарахуванням сум грошових зобов`язань. Позивач зазначив, що керувався строками звернення до суду, визначеними пунктом 56.18 статті 56, статтею 102 Податкового кодексу України (далі - ПК України), а саме - 1095 днів. Про можливість оскарження рішення про відмову в реєстрації податкових накладних в ЄРПН в межах 1095 днів Верховний Суд виснував, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №640/46/19 та від 14.02.2019 у справі №813/4921/17.
Скаржник в касаційній скарзі наголошує, що у заяві про поновлення строку звернення до суду він просив врахувати, що основною причиною, яка зумовила пропуск строку на звернення до суду стала зміна судової практики щодо визначення строків оскарження рішень контролюючого органу не пов`язаних з донарахуванням грошових зобов`язань. Зокрема, переглядаючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви Товариства про поновлення строку, колегія суддів апеляційного суду не врахувала того, що строк звернення до суду з даним позовом став пропущеним лише тоді, коли Верховний Суд у постанові від 02.07.2020 у справі № 1.380.2019.006119 змінив підхід до застосування норм права, чого позивач не міг передбачити.
Позивач зазначає, що саме зміна судової практики Верховного Суду щодо правозастосування наведених вище норм ПК України та КАС України для визначення строків звернення до суду при оскарженні рішень контролюючого органу, й стала обставиною, яка обумовила пропуск ним строку для звернення до суду з цим позовом.
В обґрунтування додаткових обставин, які в значній мірі ускладнювали подання позовної заяви в більш ранній строк, позивач зазначає, що впродовж березня-квітня 2018 року контролюючим органом була зупинена реєстрація більше ніж 30 тисяч податкових накладних, направлених на реєстрацію Товариством.
Крім того, Товариство посилалося на те, що Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Беллет проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Верховний Суд ухвалою від 30.01.2023 відкрив провадження за касаційною скаргою Товариства з підстав оскарження судових рішень, перелік яких визначений у частині першій статті 328 КАС України, з посиланням у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Відповідачі не надали суду відзиви на касаційну скаргу Товариства.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 24.02.2026 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами і призначив справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження з 25.02.2026.
Верховний Суд перевірив наведені у касаційній скарзі доводи позивача, правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Абзацами першим - третім пункту 56.18 статті 56 ПК України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення. Рішення контролюючого органу, оскаржене в судовому порядку, не підлягає адміністративному оскарженню. Процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору.
За змістом пункту 56.19 статті 58 ПК України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.
Відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
ПК України не встановлює, зокрема, спеціального строку звернення до суду з позовом про оскарження рішень контролюючого органу, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, а відтак до позовів про визнання протиправним і скасування рішення про відмову в реєстрації податкової накладної в ЄРПН застосовується загальний строк звернення до суду, визначений нормою частини другої статті 122 КАС України.
Саме такий підхід до застосування норм статті 122 КАС України та пункту 56.18 статті 56, пункту 102.1 статті 102 ПК України щодо строку звернення до суду з позовом про скасування рішення суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного із визначенням грошових зобов`язань, викладено у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 11.10.2019 у справі №640/20468/18.
При цьому, незважаючи на те, що судом сформульовано у цій постанові правовий висновок щодо строку оскарження у судовому порядку рішень контролюючих органів, які не стосуються нарахування грошових зобов`язань платника податків, за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору, це не змінює підхід до застосування строку звернення до суду з позовами про визнання протиправним рішення контролюючого органу у сфері оподаткування.
Така правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постановах від 26.11.2020 у справі №500/2486/19, від 27.01.2022 у справі №160/11673/20.
Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлювала або ускладнювала можливість вчинення процесуальної дії у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
При вирішенні питання щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду в разі, коли особа посилається на те, що строк був пропущений внаслідок зміни судової практики щодо застосування норм, якими встановлені відповідні строки, істотне значення мають, зокрема такі обставини: строк, який сплинув після зміни судової практики і до моменту звернення до суду з позовом; причини, які заважали звернутися до суду з позовом у максимально короткий термін після зміни судової практики; чи є підставі вважати, що зі сторони позивача було необґрунтоване зволікання щодо звернення з позовом.
Такі висновки сформульовані у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30.09.2021 у справі №320/3307/21, від 27.04.2023 у справі №420/3744/20, від 23.02.2021 у справі №420/1927/20, від 04.05.2023 у справі №420/14819/20.
Суд апеляційної інстанції правильно виснував, що нормами ПК України не встановлюють спеціальний строк звернення до суду з позовом про оскарження рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН, а відтак, у спірних правовідносинах застосуванню підлягає загальний строк звернення до суду, визначений нормою частини другої статті 122 КАС України.
Також суд апеляційної інстанції правильно встановив, з якого моменту позивач дізнався про порушення свого права, виходячи із дати прийняття рішень комісії контролюючого органу про відмову в реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН, та дійшов до правильного висновку, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду.
Відхиляючи доводи позивача, що строк був пропущений з поважних причин як необґрунтовані, апеляційний суд у постанові надав оцінку тільки доводу позивача щодо складнощів технічного характеру при підготовці позовної заяви з урахуванням обсягу матеріалу, який для цього необхідно було опрацювати. Висновок апеляційного суду, що подання позову більше, ніж через два роки після прийняття оскаржуваних рішень не може обґрунтовуватись великим навантаженням платника податків, який мав забезпечити вчасну реалізацію свого права на доступ до суду, на думку колегії суддів є правильним, оскільки зазначені обставини, враховуючи строк, який був пропущений позивачем, не можуть бути підставою для поновлення строку звернення до суду.
Водночас, позивач в заяві про поновлення строку звернення до суду також посилався на зміну судової практики Верховного Суду щодо визначення строку звернення до суду у разі оскарження рішень контролюючого органу, не пов`язаних з донарахуванням грошових зобов`язань, а також на те, що з 11.03.2020 відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 на всій території України встановлено карантин та введено ряд обмежень. Позивач, окрім цього, посилався на те, що відповідно до наказу генерального директора Товариства №71-К від 16.03.2020 на період запровадженого в Україні карантину всі співробітники, які безпосередньо не задіяні в процесі поставок, були переведені на віддалений режим роботи поза межами офісу, що, як стверджував позивач, негативно позначилось на оперативності документообігу Товариства та вплинуло на можливість вчасно подати позовну заяву.
В свою чергу, суд апеляційної інстанції, зазначаючи про те, що зміна Верховним Судом правової позиції не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, не надав належної правової оцінки тому, що відбулась зміна сталої судової практики в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, а також не дав оцінки іншим доводам позивача та обставинам, на які посилався позивач в обґрунтування цих доводів, не встановив та не дав їм оцінку в контексті існування для позивача перешкоди для своєчасного звернення до суду з адміністративним позовом.
Правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності. Зокрема, у рішенні «Сєрков проти України» (Заява № 39766/05) від 07.07.2011 визнав, що тлумачення законодавства, яким слід керуватися, може бути переглянуте за наявністю дійсних переконливих причин (пункт 39 рішення), а також зауважив, що в такому випадку зміна юридичного тлумачення має бути виправданою і аргументованою (пункт 40 рішення).
Верховний Суд не тільки забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, про що зазначено в частині першій статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а й забезпечує остаточне вирішення спору як суд останньої інстанції, адже саме рішення Верховного Суду гарантують дотримання принципу правової визначеності (Верховний Суд постановляє остаточні судові рішення, які не можуть ставитися під сумнів). Крім того, на відміну від судів першої та апеляційної інстанцій, саме Верховний Суд наділений правом відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 здійснив висновок, що задля додержання принципу правової визначеності та забезпечення права на справедливий суд, які є елементами принципу верховенства права, зміна сталої судової практики, яка відбулася в бік тлумачення норм права щодо застосування коротших строків звернення до суду, може розглядатися судами як поважна причина при вирішенні питання поновлення строків звернення до суду в податкових правовідносинах, які виникли та набули характеру спірних до зміни такої судової практики.
Колегія суддів зазначає, що судова практика щодо застосування строків звернення до суду в спорах про оскарження рішень контролюючого органу про відмову в реєстрації податкових накладних була неоднозначною, зокрема, у деяких справах суди розглядали позов по суті, незважаючи на те, що позов подано за межами шестимісячного строку звернення до суду (№823/1685/16, №0940/2167/18), в інших - суди визнали, що строк звернення до суду складає 1095 днів (№640/46/19, №813/4921/17) тощо.
В подальшому Верховний Суд у постанові від 02.07.2020 у справі №1.380.2019.006119 висловив правову позицію, за якою строк звернення до суду з позовом про визнання протиправним і скасування рішення про відмову в реєстрації податкової накладної в ЄРПН з похідною вимогою про зобов`язання її зареєструвати, у разі, коли платником податків не використовувалася процедура адміністративного оскарження таких рішень як досудового порядку вирішення спору, визначається частиною першою статті 122 КАС України і становить шість місяців з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм 123 КАС України, оскільки, виявивши факт пропуску позивачем строку звернення до суду, не надав оцінку усім наведеним позивачем підставам пропуску строку, вирішуючи клопотання позивача про поновлення строку на звернення до суду.
Виходячи із меж перегляду справи судом касаційної інстанції, встановлених частинами першою, другою статті 341 КАС України, Верховний Суд, як суд права, не наділений повноваженнями на встановлення обставин у справі, без яких правильне вирішення спору неможливе.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 353 КАС України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 - скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Тедіс Україна» задовольнити.
Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2022 скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.І. Бившева В.В. Хохуляк   Р.Ф. Ханова