УХВАЛА

22 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 420/8491/25
адміністративне провадження № К/990/5251/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - Головне управління Національної поліції в Херсонській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі - Управління МВС України в Херсонській області), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Херсонській області (далі - ГУНП в Херсонській області), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління МВС України в Херсонській області № 2 о/с від 22.02.2022 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС України в Херсонській області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 управління протидії злочинності у сфері економіки Управління МВС України в Херсонській області;
- зобов`язати Управління МВС України в Херсонській області нарахувати та сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;
- зобов`язати Управління МВС України в Херсонській області компенсувати ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2025, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою.
Ухвалою Суду від 18.12.2025 касаційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 Кодексу адмінстративного судочинства України (далі - КАС України), що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи. Разом із цим скаржнику роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута.
Ухвалою Суду від 26.01.2026 касаційну скаргу на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2025 у справі № 420/8491/25 повернуто скаржнику на підставі частини другої статті 332 КАС України, оскільки у встановлений судом строк не усунуто недоліки касаційної скарги, зазначені в ухвалі Суду від 18.12.2025.
05.02.2026 на адресу Суду надійшла повторна касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.09.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2025 у справі № 420/8491/25.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Ухвалою Суду від 25.02.2026 визнано неповажними підстави пропуску строку на касаційне оскарження та касаційну скаргу залишено без руху, надано скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України, а також надання копій уточненої касаційної скарги у відповідності до кількості учасників справи, клопотання із зазначенням інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження з відповідними обґрунтуваннями та доказами причин пропуску такого строку.
Одночасно скаржнику було роз`яснено, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині невиконання вимог статті 330 КАС України касаційна скарга буде повернута, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в частині виконання вимог частини третьої статті 332 КАС України у відкритті касаційної скарги буде відмовлено.
Копія ухвали Суду від 25.02.2026 направлена скаржнику поштовим відправленням зі штрихкодовим ідентифікатором R067110310053. Згідно з інформацією на офіційному вебсайті АТ «Укрпошта», поштове відправлення за ідентифікатором R067110310053 «вручено за довіреністю» 03.03.2026.
Частиною одинадцятою статті 251 КАС України передбачено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.
16.03.2026 від скаржника на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху до Суду надійшла уточнена касаційна скарга та разом із нею подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження.
У зв`язку з перебуванням у відрядженні судді Соколова В.М. з 06.04.2026 по 11.04.2026 (наказ від 24.03.2026 № 724/0/6-26) та у відпустці з 13.04.2026 по 14.04.2026 (наказ від 06.04.2026 №1142/0/5-26), а також перебуванням у відпустці судді Загороднюка А.Г. з 13.04.2026 по 20.04.2026 (наказ від 25.03.2026 № 758/0/6-26) питання про відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по поверненню всіх суддів колегії з відряжень та відпусток.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи уточненої касаційної скарги, Суд виходить із такого.
В уточненій касаційній скарзі скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій застосовано:
- частину четверту статті 78 КАС України (преюдиційність обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили) без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 140/6115/21, від 15.10.2019 у справі № 813/8801/14, від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц та від 08.04.2025 у справі № 802/52/18-а;
- частину третю статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) (заборона звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, у даному випадку під час проходження військово-лікарської комісії (далі ВЛК) на вимогу самого відповідача для подальшого проходження служби, до отримання результатів даної ВЛК, крім випадків повної ліквідації) - постанови Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 821/3732/15-а; 
- розмежування ліквідації та реорганізації юридичної особи публічного права, обов`язку працевлаштування при реорганізації та неможливості звільнення за скороченням штатів без реального скорочення посади - постанов Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 821/3732/15-а, від 29.09.2021 у справі № 302/207/20, від 06.02.2020 у справі № 813/3412/17, від 26.09.2019 у справі № 820/10744/15, від 14.05.2020 у справі № 344/7365/16-а та від 20.05.2021 у справі № 420/2916/20 (щодо звільнення з поліції в Херсонській області).
Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постанові Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи, а також з іншим змістом позовних вимог.
Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Колегія судів також зауважує, що висновки Верховного Суду щодо оцінки обставин та доказів в іншій справі не є тим висновком, який є обов`язковими для застосування судами попередніх інстанцій відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та не ототожнюється з висновками Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у уточненій касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваних рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Щодо доводів скаржника про незастосування судами попередніх інстанцій положень частини четвертої статті 78 КАС України та неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 140/6115/21, від 15.10.2019 у справі № 813/8801/14, від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц та від 08.04.2025 у справі № 802/52/18-а щодо преюдиційності обставин, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили, Суд зазначає таке.
Вказуючи про неврахування висновків Верховного Суду наведених у справах № 140/6115/21, № 813/8801/14, № 753/11000/14-ц та № 802/52/18-а, скаржник наводить доводи про те, що суди попередній інстанцій у цій справі № 420/8491/25 не врахували, що у справі № 540/379/19 суд ухвалив рішення про поновлення його на посаді, надавши оцінку незаконності його звільнення через скорочення штатів. Як убачається зі змісту касаційної скарги, скаржник уважає, що такі обставини не потребують доказування та мали б бути ураховані й у цій справі, що розглядається. 
Реагуючи на такі доводи ОСОБА_1 . Суд зауважує, що згідно з частиною четвертою статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Питання застосування цієї норми було предметом неодноразово розгляду Верховним Судом. Верховний Суд висловлював позицію про те, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (зокрема, але не виключно постанови Верховного Суду України від 23.02.2015 № 6-327цс15, Верховного Суду від 28.04.2018 у справі № 825/705/17, від 06.03.2019 у справі № 813/4924/13-а, від 15.11.2019 у справі № 826/198/16, від 12.10.2020 у справі № 814/435/18, від 07.02.2022 у справі № 520/14170/19, від 17.11.2021 у справі № 806/3572/17).
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц зазначила, що обставини справи - це життєві факти, які мають значення для вирішення спору, такі як вчинення чи невчинення певної дії певною особою; настання чи ненастання певних подій; час, місце вчинення дій чи настання подій тощо. Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні. За наслідками такої оцінки доказів, зокрема щодо їх належності, допустимості, достовірності, достатності суд робить висновок про доведеність чи недоведеність певних обставин.
Також у цій постанові підтримано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18, пункт 32) про те, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Водночас зміст наведеної практики Верховного Суду не дає підстав для висновку, що звільнення від доказування, передбачене частиною четвертою статті 78 КАС України, має абсолютний і обов`язковий характер. Навпаки, Верховний Суд неодноразово висловлював позицію про те, що, якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Суд не повинен сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ. Для спростування преюдиціальних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку. Такий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 815/94/16 і підтриманий в низці інших постанов касаційних судів як адміністративної, так і цивільної та господарської юрисдикцій.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.02.2022 в справі № 9901/88/21 також зазначала, що передбачене наведеною нормою процесуального права звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративний суд не повинен сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях в інших адміністративних, цивільних чи господарських справах, якщо учасник справи доведе зворотне.
Отже, преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Для спростування преюдиціальних обставин учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку. 
Такий підхід було застосовано Верховним Судом й у справах № 140/6115/21, № 813/8801/14, № 753/11000/14-ц та № 802/52/18-а, на які скаржник посилається у касаційній скарзі. 
Зокрема у справі № 140/6115/21 Верховний Суд дійшов висновку, що в силу приписів частини другої статті 50 та частини четвертої статті 78 КАС України обставини справи, встановлені рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.05.2020 у справі № 140/250/20, мають юридичні наслідки для Міністерства юстиції України при розгляді позову у справі № 140/6115/21.
Водночас у цій же справі № 140/6115/21 Верховний Суд наголосив, що преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: ці обставини встановлені судовим рішенням лише у господарській, цивільній або адміністративній справі; ці обставини оцінені судом саме як обставина (юридичний факт) преюдиційного характеру та не є правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту); ці обставини містяться у мотивувальній частині рішення та відповідають вимогам пункту першого частини четвертої статті 246 КАС України, згідно з яким у мотивувальній частині рішення, серед іншого, зазначаються обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини (наприклад, особа може посилатися на преюдиційні факти, що містяться в судовому рішенні, ухваленому відповідно до глава 6 Цивільного процесуального кодексу України «Розгляд судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення»).
У справі № 813/8801/14 Верховний Суд вказав, що положення частини четвертої статті 78 КАС України визначають преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

У справі № 753/11000/14-ц Верховний Суд зауважив, що у випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
У справі № 802/52/18-а Верховний Суд вказав, що за змістом частини четвертої статті 78 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, у якому відповідні обставини зазначені як установлені. Для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.
Натомість у цій справі № 420/8491/25 що розглядається суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що у зв`язку із повним скороченням штатів в Управлінні МВС України в Херсонській області та непроходженням позивачем процедури зайняття посади в ГУНП в Херсонській області ОСОБА_1 було правомірно звільнено у запас ЗСУ за скороченням штатів оскарженим наказом від 22.02.2022, а його перебування на обстеженні до 23.02.2022 не було перешкодою для такого звільнення.
Під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 було запропоновано вакантні посади поліцейських, проте він не виявив бажання далі проходити службу в поліції.
Доказів, які спростовують вказане, позивачем під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій не надано.
Щодо доводів скаржника про незастосування судами попередніх інстанцій положень частини третьої статті 40 КЗпП України щодо заборони звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, у даному випадку під час проходження військово-лікарської комісії (далі ВЛК) на вимогу самого відповідача для подальшого проходження служби, до отримання результатів даної ВЛК, крім випадків повної ліквідації, без урахування висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 821/3732/15-а, Суд зазначає, що у наведеній справі Верховний Суд не формував висновку щодо застосування вказаної норми КЗпП України.
Верховний Суд у постанові від 16.05.2018 у справі № 821/3732/15-а, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, дійшов висновку, що в порушення вимог статті 242 КАС України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, судами не з`ясовано дотримання відповідачем при звільненні позивача гарантій, передбачених КЗпП України, зокрема вимог статті 49-2 цього Кодексу, в частині, чи була можливість перевести позивача на іншу посаду, чи були у відповідача вакантні посади, які б міг зайняти позивач, чи пропонували позивачу вакантні посади.
Щодо доводів ОСОБА_1 про неурахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у справах № 821/3732/15-а, № 302/207/20, № 813/3412/17, № 820/10744/15, № 344/7365/16-а та № 420/2916/20, варто зауважити, що скаржник не зазначає яку саме норму права судами попередніх інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах викладеного у вказаних постановах Верховного Суду, та без наведення висновків щодо застосування саме норм права, які врегульовують спірні правовідносини, що не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Отже уточнена касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також в уточненій касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 78 КАС України у випадку повторного звільнення за тією самою підставою (скорочення штатів), в період тимчасової працездатності, а саме - направлення на ВЛК після того, як у попередніх справах між тими самими сторонами преюдиційно встановлено відсутність реального скорочення посади та встановлено незаконність звільнення саме через скорочення штатів.
Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
Зазначена скаржником норма права, щодо неправильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її позивачем/відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку автора касаційної скарги, неправильно.
Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Із доводів уточненої касаційної скарги слідує, що скаржник одночасно вказував на неврахування судами попередніх інстанцій вже існуючих висновків Верховного Суду і, попри це, просить сформулювати новий висновок щодо застосування частини четвертої статті 78 КАС України.
Водночас, як вже зазначено раніше, питання застосування цієї норми було предметом неодноразово розгляду Верховним Судом у наведених вище справах, та викладено зміст відповідних висновків суду касаційної інстанції. 
Доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування зазначеної норми по своїй суті зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та відсутності підстав для задоволення позову.
З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.
Також на обґрунтовування касаційного оскарження судових рішень скаржник наводить доводи про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили надані ним докази, які, на його переконання, підтверджували незаконність звільнення через скорочення штатів та невиплату заробітної плати. 
Частиною другою статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема:
- суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
Аналіз вищенаведеної норми дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.
За відсутності обґрунтованих підстав визначених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.
Разом з уточненою касаційною скаргою скаржником подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження. 
На обґрунтування заяви про поновлення строку ОСОБА_1 вказує на належну процесуальну поведінку та стверджує, що повторне подання касаційної скарги після усунення недоліків не є новим зверненням, а подана ним 05.02.2026 уточнена касаційна скарга є продовженням вчасно розпочатого оскарження, а не новою скаргою після спливу строку звернення до суду касаційної інстанції. 
Скаржник наводить доводи про добросовісність своєї поведінки та стверджує, що діяв оперативно і не допускав умисного зволікання чи ігнорування процесуальних обов`язків.
Крім того просить урахувати як поважну причини недоступність до кінця воєнного стану до документів особової справи та архівних документів, необхідних йому для організації належного судового захисту та подання у зв`язку із цим запиту про доступ до публічної інформації. 
Вирішуючи клопотання скаржника в частині поновлення строків на касаційне оскарження, колегія суддів виходить з наступного.
Суд зауважує, що право у визначених законом випадках на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.
Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 9901/546/19, у якій акцентувалась увага й на тому, що нормами статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Проаналізувавши вищенаведені приписи процесуального закону, Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що ними чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Тобто особа, яка зацікавлена у поданні касаційної скарги, мусить вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, цілком використовувати наявні засоби та можливості, передбачені законодавством. Отже, учасники процесу мають діяти вчасно та в належний спосіб, вони не мають допускати затримки та невиправданого зволікання під час виконання своїх процесуальних обов`язків.
Також згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.
Суд звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.
Поважними причинами пропуску строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, та не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Водночас на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.
Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, зазначає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини другої статті 332 КАС України у системному зв`язку із частиною восьмою статті 169 КАС України, зі змісту яких слідує, що скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.
Суд звертає увагу касатора, що та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.
Суд зауважує на періоді часу, у якому відбувалося повторне звернення скаржника із повторною касаційною скаргою, що свідчить про допущення ним необґрунтованих зволікань щодо реалізації права на повторне звернення до суду. Так, загальний строк, що минув з дати виготовлення повного тексту постанови апеляційного суду і до дати звернення із цією касаційною скаргою становить більше тридцятиденного строку на касаційне скарження.
При цьому поновлення строку не є обов`язком суду, а є предметом його оцінки (розсуду) залежно від встановлених обставин, доводів і доказів сторін. У разі подання скаржником клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд повинен надати йому оцінку та вирішити шляхом визнання/невизнання причин пропуску такого строку поважними/неповажними.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.
Колегія суддів зауважує, що норми КАС України не містять виключень або підстав для звільнення учасників процесу від обов`язку надавати докази до суду та доводи ті обставини, які є підставами для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Зважаючи на зміст норм процесуального права, якими врегульовано питання строків касаційного оскарження та їх поновлення, вимоги до процедурних рішень суду касаційної інстанції, ухвалених з цього питання, а також беручи до уваги продемонстровані Верховним Судом підходи до поновлення процесуальних строків, Суд зазначає, що процесуальний строк, зокрема строк на касаційне оскарження у разі повторного подання касаційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:
- первісне звернення до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на касаційне оскарження;
- повторне подання касаційної скарги відбулось в межах строку касаційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;
- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з касаційною скаргою;
- доведено, що повернення попередньо поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду касаційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;
- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.
Так, ухвалою Суду від 26.01.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто скаржнику оскільки у встановлений судом строк не усунуто недоліки касаційної скарги, зазначені в ухвалі Суду від 18.12.2025.
Ухвалою Суду від 25.02.2026 повторну касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, в тому числі, у зв`язку з відсутністю в ній обґрунтування підстав для касаційного оскарження судових рішень.
Однак, подана в установлений Судом строк уточнена касаційна скарга не усунула недоліків повторної касаційної скарги. 
Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та, як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не зупиняє і не перериває строк на касаційне оскарження та не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку. При цьому, такі дії залежали виключно від скаржника.
Щодо доводів скаржника про причини пропуску строку на касаційне оскарження, зумовлені відсутністю (недоступністю) документів особової справи та архівних документів для належного судового захисту через їх евакуацію до кінця воєнного стану, Суд зазначає таке.
Питання поновлення строку в умовах воєнного стану неодноразово вирішувалося Верховним Судом. Так, з огляду на приписи частини першої статті 10 Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», відповідно до якої у період дії воєнного стану, зокрема, не можуть бути припинені повноваження судів, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 указала, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.
Необхідно зазначити, що, дійсно, введений в Україні воєнний стан суттєво ускладнив (подекуди унеможливив) повноцінне функціонування, зокрема, органів державної влади. Між тим, сама по собі ця обставина, без належного обґрунтування крізь призму неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку.
За усталеною практикою Верховного Суду обставини воєнного стану можуть бути визнані судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. 
За змістом клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження касатор не наводит доказів того, що евакуація документів через введення воєнного стану заважала йому вчасно звернутися до касаційного суду, про що свідчить подання в установлений процесуальним законом строк первинної касаційної скарги, яка була повернута Судом через неусунення недоліків касаційної скарги, та повторної касаційної скарги, яка Судом залишена без руху з огляду на недоліки, які так і не були усунуті в повному обсязі, що вказує на те, що означений строк пропущено через невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги.
На підставі наведеного Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження, оскільки скаржником не зазначено об`єктивних причин його пропуску та не надано доказів, що це підтверджують.
Будь-яких інших підстав для поновлення строку на касаційне оскарження, доводів на їх обґрунтування скаржником не наведено, відповідних доказів на їх підтвердження не надано.
Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Суду від 25.02.2026 про залишення касаційної скарги без руху.
Враховуючи положення частин першої та другої статті 329 КАС України, не надання скаржником доказів поважності інших причин пропуску строку на касаційне оскарження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для визнання поважними причини пропуску скаржником строку на касаційне оскарження.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.
Керуючись статтями 12, 13, 248, 328, 329, 333, 359 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:
Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку на касаційне оскарження рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 420/8491/25.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі № 420/8491/25.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, - Головне управління Національної поліції в Херсонській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити певні дії.
Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк  В.М. Соколов