ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 р. 	Справа № 520/21614/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Бегунца А.О. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., м. Харків, повний текст складено 17.11.25 у справі № 520/21614/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі за текстом також – відповідач), у якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неповернення ОСОБА_1 безпідставно утриманих з його грошового забезпечення коштів на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 кошти у сумі 21773,34 грн (двадцять одна тисяча сімсот сімдесят три гривні 34 копійки).
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неповернення ОСОБА_1 безпідставно утриманих з його грошового забезпечення коштів на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) суми утриманої з його грошового забезпечення коштів у розмірі 21773,34 грн (двадцять одна тисяча сімсот сімдесят три гривні 34 копійки).
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення в цій частині прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає, що у даному випадку суд під час ухвалення рішення допустив фактичний вихід за межі позовних вимог. Вихід суду за межі позовних вимог процесуальний закон допускає як виняток у разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, і такий вихід обґрунтований судом у судовому рішенні. Разом із тим, ані позовна заява, ані рішення суду не містять жодного посилання на необхідність стягнення на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за рахунок її бюджетних асигнувань. Таким чином, задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суми, утриманої з його грошового забезпечення, не відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16. Також відповідач зазначає, що судом першої інстанції у своєму рішенні жодним чином не проаналізовано доводи позовної заяви та відповідача про відсутність спору з приводу зазначеної у позові суми. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16). Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18). Судове рішення не містить аналізу доводів представника позивача про наявність або відсутність спору у вказаній справі, таке рішення є неповним та необ`єктивним, а тому підлягає скасуванню.
За результатами апеляційного розгляду просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Відповідачем видано наказ від 10.05.2024 № 796 про притягнення позивача до обмеженої матеріальної відповідальності в розмірі 50% від суми безпідставно виплаченої додаткової винагороди у збільшеному до 100000 грн еквіваленті у розмірі 48042,59 грн, але не більше 15 прожиткових мінімумів працездатних осіб, встановлених на 01.01.2024, тобто у сумі 45420 грн.
Вказаний наказ піддано відповідачем виконанню у спосіб, визначений п. 1 ст. 11 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», направленням до В/Ч НОМЕР_4 листа від 18.12.2024 з вказівкою про проведення відповідних утримань з грошового забезпечення позивача.
Вказівка, що міститься в листі відповідача від 18.12.2024, виконана Військовою частиною НОМЕР_4 Національної гвардії України шляхом видання наказу від 26.02.2025 № 35 про утримання з позивача коштів.
Позивач оскаржив у судовому порядку наказ Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 10.05.2024 №796 та наказ Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 26.02.2025 №35.
У позові також, серед іншого, просив про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії наказу Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 26.02.2025 № 35.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 у справі № 520/4887/25 заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України про визнання незаконними та скасування наказу залишено без задоволення.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2025 у справі № 520/4887/25 визнано незаконним та скасовано наказ Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 10.05.2024 №796 в частині, що стосується ОСОБА_1 , та визнано незаконними та скасовано наказ Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 26.02.2025 № 35, складеного відносно ОСОБА_1 .
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 09.06.2025 у справі № 520/4887/25 апеляційну скаргу задоволено. Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 у справі № 520/4887/25 скасовано. Прийнято нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Зупинено дію (виконання) наказу Військової частини НОМЕР_4 Національної гвардії України від 26.02.2025 №35 "Про утримання зайво виплачених коштів", складеного відносно ОСОБА_1 , - до набрання законної сили рішення суду у справі № 520/4887/25.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.06.2025 у справі № 520/4887/25 апеляційну скаргу залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.04.2025 у справі № 520/4887/25 залишено без змін.
Так, до моменту прийняття вищевказаних судових рішень з грошового забезпечення позивача зайво утримано В/Ч НОМЕР_4 на користь В/Ч НОМЕР_1 кошти на суму 21773,34 грн.
Позивач звернувся до відповідача з питання повернення вказаних коштів, однак листом від 22.07.2025 №40/05/13-3-583 відповідач повідомив, що кошти будуть повернуті після надходження фінансування від головного розпорядника бюджетних коштів - Головного управління Національної гвардії України.
Уважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неповернення ОСОБА_1 безпідставно утриманих з його грошового забезпечення коштів на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України є протиправною.
Разом із тим, оскільки наразі відповідач не здійснив нарахування утриманих сум позивачу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що належним способом захисту в даному випадку буде зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суми утриманої з його грошового забезпечення коштів у розмірі 21773,34 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Виходячи з положень вказаної норми законодавства, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи у цій частині, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України від 13 березня 2014 року № 876-VII «Про Національну гвардію» (далі - Закон № 876-VII) Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадської безпеки і порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 № 160-IX (далі - Закон № 160-ІХ).
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону № 160-ІХ матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності.
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону суми, стягнені відповідно до цього Закону з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України на відповідний рік, спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої військовій частині, установі, організації, закладу, з урахуванням фактичних витрат на відновлення або придбання військового та іншого майна, а суми, що залишилися після здійснення такого відшкодування, перераховуються до Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
Аналіз вищевикладених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що скасування оскаржуваних позивачем пунктів наказу в судовому порядку має наслідком повернення позивачу стягнутих коштів, про що видається наказ.
Разом із тим, станом на день вирішення справи по суті, утримані з позивача кошти у сумі 21773,34 грн останньому повернуті не були.
Відповідачем жодні заходи щодо повернення позивачу утриманих з нього коштів не вчинялися, а тому не зумовили поновлення порушених прав особи, а відтак не свідчать про виконання вимог частини 3 статті 14 Закону № 160-ІХ.
Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про наявність у спірних правовідносинах протиправної бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неповернення ОСОБА_1 безпідставно утриманих з його грошового забезпечення коштів на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
У силу частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами першою, другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Отже, право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачу, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду є обов`язком суду, який має приймати рішення в межах позовних вимог та з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, беручи до уваги можливість у той чи інший спосіб захистити порушене право (за наявності підстав для цього).
Поряд із цим, правила адміністративного судочинства допускають випадки, коли суд може вийти за межі вимог позову, зокрема, у випадку, якщо спосіб захисту, який пропонує позивач, є недостатнім або неправильно ним обраним для ефективного захисту його прав, свобод та інтересів.
Суд зауважує, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, що пов`язано з публічно-правовим характером спірних відносин та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може і зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів, порушення яких встановлено судом.
Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується".
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
А відповідно до частин першої, другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Отже, невід`ємною частиною конституційного права на судовий захист є можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог щодо поновлення яких встановлена у належній судовій процедурі та формалізована у судовому рішенні, що забезпечено конкретними гарантіями, які б дозволяли реалізувати його в повному об`ємі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя.
За обставин цієї справи суд першої інстанції, зважаючи, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо неповернення ОСОБА_1 безпідставно утриманих з його грошового забезпечення коштів, однак наразі відповідач не здійснив нарахування утриманих сум позивачу, з метою належного захисту прав позивача, дійшов правомірного висновку про наявність підстав для зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 суми утриманої з його грошового забезпечення коштів у розмірі 21773,34 грн.
Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права позивача відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявлені позовні вимоги не узгоджуються з приписами чинного КАС України, а саме ст. 5, а невідповідний спосіб захисту є підставою для відмови у позові.
Окрім того, відповідач зазначає, що позивачем було подано позов за відсутності предмета спору, оскільки відповідач не відмовляв у поверненні коштів, сума яких, як указав сам позивач, не є спірною.
Разом із тим, колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що невідповідність, на думку відповідача, способу судового захисту не спростовує факт порушення прав позивача, на поновлення яких подано позов. Окрім того, вказані, на думку відповідача, порушення були виправлені судом першої інстанції зміною способу захисту зі стягального на зобов`язальний характер.
Також в контексті доводів апеляційної скарги колегія суддів зауважує, що по сумі коштів, що заявлена у позові, неспірність цієї суми позивач зазначав не в контексті того, що спір між сторонами відсутній, а в розрізі обставин, що дійсно з нього безпідставно утримано саме цю конкретну суму, яка підлягає поверненню. Спір виник не внаслідок відмови відповідача у поверненні коштів, а внаслідок протиправної бездіяльності останнього з їх неповернення.
При цьому, дійсно, рішення суду у справі № 520/4887/25 про скасування наказу про притягнення позивача до матеріальної відповідальності не містить у собі ані настанов про повернення коштів, ані строків їх повернення.
Однак, такі вимоги у справі № 520/4887/25 позивачем і не заявлялись, оскільки станом на ініціювання позову утримання з позивача коштів було відсутнє, а відповідні утримання відбулись за час перебування справи у суді, відтак після набрання у ній рішенням законної сили кошти, що були стягнуті з позивача, набули статусу помилково утриманих.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків, якими мотивоване рішення суду першої інстанції, та не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального права - неправильним.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в оскаржуваній частині правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного розгляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 у справі № 520/21614/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   В.Б. Русанова