ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

20 квітня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/623/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луцовича М.М., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виноградівської міської ради Закарпатської області (пл. Миру, буд. 5, м. Виноградів, Берегівський р-н, Закарпатська обл., 90300, код ЄДРПОУ 04053677) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області, в якому просить: 
«визнати протиправним рішення некомпетентного міського голови Виноградівської міської ради Степана Бочкая викладеного у листі №02-1-24/06 від 06.02.2026 та зобовязати вчинити дії: 1. повторно розглянути запит щодо доступу до публічної інформації 2. розгляд запиту забезпечити належною посадовою особою, а саме працівником загального відділу Виноградівської міської ради Закарпатської області 3. за результатами розгляду запиту прийняти рішення та надіслати одне з двох: 1. електронну копію паперового документа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідність оригіналу та правовий статус якого засвідчено кваліфікованою електронною печаткою або удосконаленою електронною печаткою 2. завершений електронний документ на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто з ЕЦП чи КЕП».
Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що звернувся до Виноградівської міської ради Закарпатської області із запитом щодо доступу до публічної інформації, однак запит було розглянуто некомпетентною особою, яка не має права розглядати запит щодо доступу до публічної інформації, та протиправно відмовлено у доступі до публічної інформації, чим порушено права позивача.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 березня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. 
Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення щодо позовних вимог. Вказав, що 03.02.2026 року на адресу Виноградівської міської ради надійшов запит ОСОБА_1 без фізичного та/або електронного підпису автора. 06.02.2026 року Виноградівською міською радою, в межах строку, що визначений Законом України «Про доступ до публічної інформації», було розглянуто та надано відповідь на запит, якою було повідомлено запитувача про те, що на підставі п. 4 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у задоволенні його запиту відмовлено, оскільки ОСОБА_1 не дотримано вимог до запиту на інформацію, що передбачені ч. 5 ст. 19 цього закону. Також зазначив, що твердження позивача про «некомпетентність» посадових осіб є суб`єктивними припущеннями, які не підтверджені жодною нормою закону. Більше того, закон не містить вимоги, що запит має розглядатися конкретним працівником чи структурним підрозділом. Крім того, вимога позивача щодо обов`язкового накладення електронного підпису на відповідь фактично є спробою нав`язати відповідачу власні правила документообігу, що виходить за межі прав запитувача публічної інформації. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач подав клопотання, в якому з доводами відповідача не погодився та просив не враховувати поданий відзив. Зокрема, позивач вважає, що оскільки ним подавався запит електронною поштою, то підпис у даному випадку не вимагається. При цьому відповідачем було видано розпорядження №186 від 20.06.2025, яким визначено, що відповідальним відділом за організацію доступу до публічної інформації є загальний відділ Виноградівської міської ради. 
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складено у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з врахуванням положень ст.263 КАС України.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 03 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся за допомогою електронної пошти до Виноградівської міської ради Закарпатської області із запитом щодо доступу до публічної інформації (зареєстровано Виноградівською міською радою за вх. №05/022-24 від 03.02.2026).
За результатами розгляду зазначеного запиту листом №02.1-24/06 від 06.02.2026 Виноградівська міська рада відмовила у його задоволенні з тих мотивів, що ОСОБА_1 надіслано чернетку анонімного незавершеного запиту, не підписаного автором фізичним чи електронним підписом та без зазначення дати, тобто не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч. 5 ст. 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
Вважаючи відмову у надані запитуваної інформації такою, що порушує його права, ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст. 32 Конституції України кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 №2939-VІ (далі також Закон №2939-VІ).
Метою цього Закону є надання запитувачам доступу до відкритої, конкретної інформації, інтерес до якої з боку запитувача є легітимним, зважаючи на мету запитувача, природу запитуваної інформації, роль запитувача та перевагу його інтересу в отриманні цієї інформації над інтересом в обмеженні доступу до неї. Така інформація може стосуватись особистих прав / обов`язків запитувача, а також інших осіб / подій, якщо інтерес до такої інформації пов`язаний з професійною, журналістською, громадською діяльністю запитувача тощо.
Згідно ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно із статтею 1, пунктом 2 частини першої статті 5 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: 
1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 
2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 
3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 
4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 
5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію (пункт 2 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону №2939-VІ кожна особа має право доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається. 
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 10 Закону №2939-VІ розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону №2939-VІ відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.
Згідно ст.12 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Згідно ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
Згідно ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. 
Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача. Письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі. З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.
Згідно ст.20 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону (частина перша статті 22 Закону №2939-VI).
Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою (пункт 3 частини четвертої статті 22 Закону № 2939-VІ), тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав для обмеження у доступі до публічної інформації, встановлені шляхом застосування «трискладового тесту», передбаченого частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI.
Аналогічний за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20.
Отже, вказані положення закону вимагають від розпорядника публічної інформації надати повну та достовірну інформацію на запит, який йому адресований. При цьому, відмова в задоволенні запиту можлива лише з виключних підстав, передбачених частиною 1 статті 22 Закону №2939-VІ.
Частина 2 статті 22 Закону №2939-VI визначає, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Таким чином, положеннями вказаного Закону перебачено лише дві можливі дії (рішення) суб`єкта-розпорядника інформації, якому надійшов відповідний запит:
- прийняття запиту на інформацію, його розгляд і надання відповіді;
- відмова у задоволенні такого запиту із викладом відповідних мотивів.
Згідно з частиною другою статті 7 Закону № 2657-XI суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду. Запитувач має право оскаржити, зокрема, відмову в задоволенні запиту на інформацію; ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації.
Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації несуть особи, винні у вчиненні таких порушень: 1) ненадання відповіді на запит; 2) ненадання інформації на запит; 3) безпідставна відмова у задоволенні запиту на інформацію; 4) неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону; 5) надання або оприлюднення недостовірної, неточної або неповної інформації; 6) несвоєчасне надання інформації; 7) необґрунтоване віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом; 8) нездійснення реєстрації документів; 9) навмисне приховування або знищення інформації чи документів.
Досліджуючи у межах спору відповідність сторін ознакам запитувача та розпорядника інформації, та наявність підстав для відмови у задоволенні запиту на інформацію, суд встановив наступне.
З матеріалів справи вбачається, що позивач наділений правом у порядку визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», одержувати публічну інформацію, яка знаходиться у володінні відповідача, тобто є запитувачем інформації, а у свою чергу Виноградівська міська рада є розпорядником публічної інформації.
Судом встановлено та відповідачем не заперечується, що відповідач по суті не розглянув запит від 03.02.2026 як неналежним чином оформлений. У відповіді на запит відповідач вказав на анонімність запиту, а саме: такий не підписано автором фізичним чи електронним підписом та не містить дати.
Надаючи оцінку таким доводам, суд вказує, що вимагаючи зазначення імені особи, яка звертається із запитом на інформацію, закон водночас не зобов`язує розпорядника ідентифікувати таку особу. Ім`я запитувача є для розпорядника інформативною інформацією та не впливає на умови виконання ним вимог закону. Обов`язок розпорядника надати інформацію на запит не змінюється залежно від особи запитувача, якщо підстави для обмеження доступу до такої інформації відсутні. При вирішенні питання щодо того, чи надавати інформацію у відповідь на запит, будь-який розпорядник інформації повинен акцентувати увагу не на особі запитувача, а виходити з того, що така інформація розкривається необмеженому колу осіб. 
При цьому згідно Закону №2939-VІ такі реквізити запиту, як дата та підпис, необхідно проставляти лише у письмових документах. Для запитів у іншій формі вони не обов`язкові.
Що стосується відсутності на запиті, який надісланий електронною поштою, електронного підпису. 
Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на приписи Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», які вимагають накладення електронного підпису для завершення створення електронного документа, суд вважає необґрунтованими, оскільки така правова позиція порушує вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», зважаючи на таке. 
Згідно статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис може використовуватися для ідентифікації автора електронного документа. 
Суб`єкти електронного документообігу використовують електронні підписи та електронні печатки у випадках, встановлених законодавством, або за домовленістю між відповідними суб`єктами.
Втім, ця вимога не є обов`язковою, бо вживається слово «може». Крім того, електронний підпис має лише одну мету - ідентифікацію автора документа. Але ці вимоги не є обов`язковими для запитів, на що суд вже звернув увагу раніше. Крім того, Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» регулює загальні питання електронного документообігу, не торкаючись особливостей доступу до публічної інформації. Останні врегульовані спеціальним законом Законом України «Про доступ до публічної інформації», який не висуває жодних вимог щодо електронного підпису для запитів у електронній формі.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» до приведення законодавства України у відповідність із цим законом акти законодавства України застосовуються в частині, що не суперечить цьому закону. 
Оскільки Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» прийнято раніше, а саме: 22.05.2003 (28.12.2003 він набув чинності), цей закон повинен застосовуватись лише в частині, що не суперечить Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
За таких умов Закон України «Про доступ до публічної інформації» у питаннях оформлення та подання запитів має вищу юридичну силу порівняно з усіма іншими нормативно-правовими актами як спеціальний закон по відношенню до загальних. 
В той же час, відповідно до ст.5 Закону України «Про інформацію» в електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається. Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Окрім цього, суд звертає увагу на положення частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яке не містить підстави для відмови розпорядника інформації у задоволенні запиту та наданні запитуваної інформації, як відсутність електронного цифрового підпису на запиті, поданому в електронній формі шляхом надсилання на електронну пошту розпорядника інформації.
Враховуючи вищенаведене, суд погоджується з доводами позивача про те, що приписами вказаних законів не передбачено накладення кваліфікованого електронного підпису при надсиланні електронного запиту.
Судом встановлено, що звернення позивача від 03.02.2026 оформлене з дотриманням вимог вказаних законів.
З огляду на це, відмова у наданні інформації у зв`язку з відсутністю електронного підпису на запиті, направленому в електронній формі, є протиправною. 
Що стосується вимоги позивача про забезпечення розгляду запиту належною посадовою особою, а саме: працівником загального відділу Виноградівської міської ради Закарпатської області, суд вказує наступне.
Так, матеріалами справи підтверджено, що запит позивача від 03 лютого 2026 року було розглянуто Виноградівською міською радою Закарпатської області за підписом міського голови Степана Бочкая.
У позовній заяві позивач покликається на розпорядження Виноградівської міської ради Закарпатської області №186 від 20.06.2025 року, згідно якого відповідальним відділом за організацію доступу до публічної інформації є загальний відділ Виноградівської міської ради.
Так, згідно ст.12 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
Згідно ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:
1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання;
2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;
3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків;
4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них;
5) юридичні особи публічного права, державні/комунальні підприємства або державні/комунальні організації, що мають на меті одержання прибутку, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток, паїв) прямо чи опосередковано належать державі та/або територіальній громаді, - щодо інформації про структуру, принципи формування та розмір оплати праці, винагороди, додаткового блага їх керівника, заступника керівника, особи, яка постійно або тимчасово обіймає посаду члена виконавчого органу чи входить до складу наглядової ради.
Згідно статті 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов`язані:
1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами;
2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні;
3) вести облік запитів на інформацію;
4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 
5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації;
6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Згідно статті 16 цього Закону розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію, надання консультацій під час оформлення запиту, а також за оприлюднення інформації, передбаченої цим Законом.
Запит, що пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань доступу до публічної інформації.
Судом встановлено, що відповідно до розпорядження Виноградівської міської ради Закарпатської області №186 від 20.06.2025 року «Про затвердження Порядку доступу до публічної інформації, розпорядником якої є Виноградівська міська рада Закарпатської області» затверджено Порядок доступу до публічної інформації, розпорядником якої є Виноградівська міська рада Закарпатської області, згідно додатку 1, а також визначено, що відповідальним відділом за організацію доступу до публічної інформації є загальний відділ Виноградівської міської ради.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин, суд приходить до висновку, що з огляду на те, що відповідачем визначено, що відповідальним відділом за організацію доступу до публічної інформації є загальний відділ Виноградівської міської ради, при цьому запит позивача від 03.02.2026 пройшов реєстрацію в установленому розпорядником інформації порядку, відтак вимога позивача про забезпечення розгляду запиту посадовими особами загального відділу Виноградівської міської ради Закарпатської області підлягає задоволенню.
Стосовно вимог позивача щодо надіслання рішення за результатами розгляду запиту одним з двох способів: 1) електронну копію паперового документа на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідність оригіналу та правовий статус якого засвідчено кваліфікованою електронною печаткою або удосконаленою електронною печаткою; 2) завершений електронний документ на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто з ЕЦП чи КЕП», суд вказує таке.
Основні організаційно-правові засади електронного документообігу та використання електронних документів визначаються Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року №851-IV (далі - Закон №851-IV).
Відповідно до статті 2 Закону №851-IV, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у процесі створення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, оброблення, використання та знищення електронних документів.
Частинами 1-3, 4 статті 6 Закону №851-IV визначено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис.
Для підтвердження достовірності походження та цілісності електронного документа може використовуватися електронна печатка.
Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа.
Суб`єкти електронного документообігу використовують електронні підписи та електронні печатки у випадках, встановлених законодавством, або за домовленістю між відповідними суб`єктами.
Суд зазначає, що згідно з пп. 8 п. 6 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2018 № 55, електронна копія оригіналу паперового документа (фотокопія) - це візуальне подання паперового документа в електронній формі, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа, відповідність оригіналу та правовий статус якого засвідчено кваліфікованою електронною печаткою установи.
Відповідно до пп. 8 п. 2 розд. ІІ Порядку роботи з електронними документами у діловодстві та їх підготовки до передавання на архівне зберігання, затвердженого наказом Мін`юсту від 11.11.2014 № 1886/5 (зі змінами від 29.10.2022), «для оформлення електронної копії оригіналу документа у паперовій формі він оцифровується (сканується, фотографується) та зберігається у форматі для фотоелектронних документів, визначеному в Переліку форматів.
Оформлення електронної копії документа у паперовій формі завершується накладанням кваліфікованої електронної печатки установи або кваліфікованого електронного підпису, якщо установа у своїй діяльності не використовує кваліфіковану електронну печатку».
Надаючи оцінку вищевказаному, суд приходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
При цьому з метою логічності та зрозумілості рішення суду його резолютивна частина буде викладена дещо в іншому формулюванні ніж заявлені позовні вимоги, однак вказане не впливатиме на зміст останніх та обсяг їх задоволення.
З огляду на вказані обставини, суд вважає, що з метою належного та ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати Виноградівську міську раду Закарпатської області розглянути відповідальним відділом за організацію доступу до публічної інформації електронний запит ОСОБА_1 від 03 лютого 2026 року щодо доступу до публічної інформації та надати відповідь, оформлену у порядку та строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» та Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг».
Такий спосіб захисту прав позивача, на переконання суду, є належним та достатнім у даному випадку. 
Щодо клопотання позивача про винесення окремої ухвали, суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.
Згідно ч. 2 ст. 249 КАС України у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
В частині 3 ст. 249 КАС України зазначено, що Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.
Окрема ухвала суду - це процесуальне судове рішення, якою суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону і причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Отже, підставою для постановлення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.
Згідно з ч. 4 ст. 249 КАС України, в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Суд звертає увагу, що відповідно до ст.249 КАС України не встановлено процесуального обов`язку суду постановляти окрему ухвалу. Постановлення окремої ухвали є правом суду у разі встановлення судом підстав для окремої ухвали.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі №438/610/14-ц вказано, що постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року в справі №761/32388/13-ц зазначено, що при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком.
Інститут окремої ухвали направлений на реагування суду у тих випадках, коли порушення закону настільки очевидне, зухвале та систематичне, що не дозволяє суду бути інертним до таких порушень і спонукає до ефективних дій, втіленням яких має бути окрема ухвала (пункт 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2023 року у справі № 990/131/22 (провадження № 11-137заі23).
Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У той же час суд враховує, що окрема ухвала є реакцією на ті порушення, що не усуваються рішенням суду, а також на причини й умови вчинення порушень, щоб запобігти їх повторенню у майбутньому.
Оскільки реалізація правового механізму, передбаченого нормою статті 249 КАС України, є правом суду, а не його обов`язком, та можлива виключно у випадку грубого порушення закону, чого встановлено не було, законних підстав для постановлення окремої ухвали судом не вбачається.
Позивачем у заявленому клопотанні, на переконання суду, не наведено достатніх підстав та аргументів для постановлення окремої ухвали і судом не встановлено достатніх даних для висновку про наявність порушень законодавства, які містять ознаки правопорушення, у зв`язку з чим клопотання про постановлення окремої ухвали до задоволення не підлягає.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність порушення відповідачем прав позивача, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. 
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача сплачений судовий збір в розмірі 1064,96 грн.
Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Виноградівської міської ради Закарпатської області (пл. Миру, буд. 5, м. Виноградів, Берегівський р-н, Закарпатська обл., 90300, код ЄДРПОУ 04053677) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити. 
Визнати протиправною відмову Виноградівської міської ради Закарпатської області №02.1-24/06 від 06 лютого 2026 року у наданні ОСОБА_1 публічної інформації на запит від 03 лютого 2026 року.
Зобов`язати Виноградівську міську раду Закарпатської області розглянути відповідальним відділом за організацію доступу до публічної інформації електронний запит ОСОБА_1 від 03 лютого 2026 року щодо доступу до публічної інформації та надати відповідь, оформлену у порядку та строки, визначені Законом України «Про доступ до публічної інформації» та Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг». 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виноградівської міської ради Закарпатської області (пл. Миру, буд. 5, м. Виноградів, Берегівський р-н, Закарпатська обл., 90300, код ЄДРПОУ 04053677) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у сумі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні дев`яносто шість копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	М.М. Луцович