Дата документу 26.02.2026	Справа № 554/7147/24	
 	Провадження № 2/554/639/2026	

РІШЕННЯ
Іменем України
26 лютого 2026 року          м. Полтава
Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:
головуючого - судді Михайлової І.М.,
за участі секретаря судового засідання Станкевич Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в спільному майні подружжя з виплатою грошової компенсації,
ВСТАНОВИВ:
10.07.2024 року позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Литвиненко (Януш) А.І., звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в спільному майні подружжя з виплатою грошової компенсації, у якому просив: припинити право власності ОСОБА_2 на частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за частину вартості автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 в сумі 54950 грн; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,2 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.10.2019 року було розірвано шлюб, укладений 08.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . За період проживання у шлюбі, у 2015 році, сторони придбали автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . 
24.07.2019 року ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_3 . Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10.01.2024 року у справі № 553/2408/19 встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , скасовано державну реєстрацію автомобіля та витребувано автомобіль з чужого незаконного володіння. Постановою Полтавського апеляційного суду від 11.04.2024 року у справі № 553/2408/19 рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.01.2024 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог та в цій частині ухвалено нове судове рішення, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на частину автомобіля «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
На даний час автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_3 та перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_1 . Після переоформлення номерний знак автомобіля змінено на НОМЕР_3 .
Автомобіль є неподільною річчю в розумінні вимог статті 183 ЦК України, а тому з огляду на припинення сторонами спільного проживання та ведення спільного побуту, відсутність між ними домовленості щодо порядку користування спірним майном і неможливість її досягнення, подальше спільне володіння та користування майном є недоцільним. Враховуючи, що автомобілем фактично користується позивач та його сестра, доцільним є залишення спірного транспортного засобу у власності позивача з одночасним припиненням права власності іншого співвласника на частку у спільному майні та виплатою грошової компенсації у розмірі вартості його частки, яка згідно Звіту про оцінку майна № 298 становить 54950 грн.
10.07.2024 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею у справі було визначено суддю Сініцина Е.М.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави (найменування суду змінено на Шевченківський районний суд міста Полтави на підставі Закону України №4273-ІХ від 26.02.2025 року) від 29.07.2024 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави (найменування суду змінено на Шевченківський районний суд міста Полтави на підставі Закону України №4273-ІХ від 26.02.2025 року) від 30.01.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті.
24.10.2025 року на підставі розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду міста Полтави № 1064 від 24.10.2025 року «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи», відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа була розподілена до провадження судді Михайлової І.М.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 28.10.2025 року справу прийнято до провадження судді Михайлової І.М., ухвалено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
28.10.2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання вказала, що не заперечує проти припинення за нею права власності на транспортний засіб з виплатою їй відповідної компенсації. Водночас вважала, що позовні вимоги є передчасними, так як подані без фактичного предмета спору й без вжиття позивачем досудових заходів для мирного врегулювання ситуації. Просила зменшити заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу до 1000 грн, посилаючись на те, що дана справа не є складною, не потребувала аналізу значного обсягу доказів чи проведення численних судових засідань, а позовна заява викладена на трьох сторінках та містить переважно загальні положення цивільного законодавства. З огляду на викладене, враховуючи відсутність з боку позивача спроб врегулювати спір у позасудовому порядку, вимога про стягнення 10000 грн витрат на професійну правничу допомогу, що становить близько 18% ціни позову, на думку відповідача, є явно завищеною, непропорційною та не відповідає принципам розумності та співмірності судових витрат.
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 17.12.2025 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засіданні сторони та їх представники не з`явилися.
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Рябішин А.О. надіслав до суду заяву, в якій розгляд справи просив проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просила проводити розгляд справи без участі відповідача та її представника.
За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача, відповідача та їх представників, на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінюючи докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов такого висновку.
На підставі наданих матеріалів судом встановлено та не спростовано учасниками справи, що 08.10.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.10.2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
У період шлюбу, в 2015 році, сторонами було придбано автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
24.07.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу № 5341/2019/1579272 транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
На підставі цього договору названий автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 24.07.2019 року серії НОМЕР_4 .
Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 10.01.2024 року у справі № 553/2408/19 було визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , № 5341/2019/1579272 від 24.07.2019 року, укладений в ТСЦ МВС в Полтавській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , скасовано державну реєстрацію цього автомобіля та витребувано його з чужого незаконного володіння. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 11.04.2024 року у справі № 553/2408/19 рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 10.01.2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким визнано за ОСОБА_2 право власності на частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Судами у цивільній справі № 553/2408/29 встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який укладено 08.10.2011 року, а спірний автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 є спільним майном подружжя. Рішення місцевого суду в цій частині сторонами не оскаржувалося.
Згідно із Звітом про оцінку майна № 298 ринкова вартість автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , станом на 29.04.2024 року становить 109900 грн.
Згідно із квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3750906617.1 від 09.07.2024 року, виданої АТ КБ «ПриватБанк» відділення «Полтавське №28», ОСОБА_1 на депозитний рахунок Шевченківського районного суду міста Полтави внесено грошові кошти в розмірі 54950 грн.
Позивач, звертаючись до суду із зазначеним позовом про припинення права власності в спільному майні подружжя із виплатою грошової компенсації, як на підстави позовних вимог зазначив, що транспортний засіб марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , придбаний під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та належить сторонам на праві спільної сумісної власності, їх частки є рівними, тобто належать по частці кожному з подружжя, що і встановлено судовими рішеннями у цивільній справі № 553/2408/19. 
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Крім того, ч. 1 ст .4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст.ст.11,15 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною 1 ст. 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до положень ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень ст. 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у ст.7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення ч. 5 ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29.04.2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03.06.2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18).
Разом з тим, у пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Тлумачення змісту ст.365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п. 1-3 ч. 1 цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 16.01.2012 року в справі № 6-81цс11, від 02.07.2014 року у справі № 6-68цс14, від 23.11.2016 року у справі № 6-1943цс16.
Відсутність конструкції «за наявності одночасно» у ст.365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09.09.2024 року у справі № 671/1543/21).
Правова норма, закріплена п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).
Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.
Істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.
Отже, у цій справі для припинення права ОСОБА_2 на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника ОСОБА_1 необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ є неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідного співвласника - ОСОБА_2 (п. 4 ч. 1 цієї статті), та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Згідно вимог ч.2ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Суд зазначає, що транспортний засіб є рухомим майном та одночасно неподільною річчю.
Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України).
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (абз.1 ч.2 ст.364 ЦК України).
Права та інтереси іншого співвласника спільного майна на неподільну річ мають захищатися шляхом виплати компенсації (постанова Верховного Суду від 07.11.2020 року у справі № 725/7187/19).
Із доводів представника позивача та відповідача убачається, що спільне користування автомобілем співвласниками є неможливим, фактично спірним автомобілем користується позивач та його сестра.
Зазначене свідчить про існування підстав для припинення права на частку у спільному майні, передбачених п.2 та п.3 ч.1ст.365 ЦК України.
Позивачем долучено до матеріалів справи звіт про оцінку № 298 ринкова вартість автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 . Вказаний звіт про оцінку транспортного засобу не спростований відповідачем. Станом на 29.04.2024 року вартість спірного автомобіля становила 109900 грн.
Оскільки відповідачем вказаний звіт не спростовано та визнано, то з урахуванням вимог чинного законодавства половина цієї суми має бути компенсована відповідачу, а саме у розмірі 54950 грн. При цьому сторони визнали факт знаходження спірного автомобіля у користуванні позивача, відповідач не заперечувала проти припинення за нею права власності на частку спірного транспортного засобу з виплатою їй відповідної компенсації.
Доказів на підтвердження іншої вартості спірного майна матеріали справи не містять, відповідачем не спростовано та не надано доказів на підтвердження іншої вартості спірного транспортного засобу.
Згідно із квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 0.0.3750906617.1 від 09.07.2024 року, виданої АТ КБ «ПриватБанк» відділення «Полтавське №28», ОСОБА_1 на депозитний рахунок Шевченківського районного суду міста Полтави внесено грошові кошти в розмірі 54950 грн за вартість частини автомобіля.
Таким чином, позивач виконав обов`язок, передбачений вимогами ч.2 ст.365 ЦК України, щодо внесення на депозитний рахунок суду грошової суми у розмірі вартості частини спірного транспортного засобу.
З огляду на це, суд вважає допустимим припинити право власності ОСОБА_2 на частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 та стягнути з депозитного рахунку Шевченківського районного суду міста Полтави на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості цієї частки у розмірі 54950,00 грн.
Право власності на частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 необхідно визнати за ОСОБА_1 .
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд враховує наступне.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно з п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Зі змісту ч.ч.1-3 ст. 134 ЦПК України вбачається, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі.
Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача надано такі докази: копію договору про надання правової (правничої) допомоги № 20240705/1 від 05.07.2025 року, копію квитанції № 05/07/01 від 05.07.2024 року про прийняття від ОСОБА_1 гонорару в розмірі 10000 грн та копію ордеру на надання правничої допомоги.
Виходячи з аналізу положень статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
При цьому адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19, зазначивши в своїх постановах, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 р. у справі 904/4507/18.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічний правовий висновок сформулювала Велика Палата Верховного Суду та вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
У свою чергу суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Отже, матеріалами справи підтверджено факт надання представником позивача - адвокатом Януш (Литвиненко) А.І. правничої допомоги позивачу ОСОБА_1 на підставі укладеного між ними договору про надання правової (правничої) допомоги № 20240705/1 від 05.07.2025 року, який в силу ст..204 ЦК України є правомірним та створює права та обов`язки між адвокатом та клієнтом, визначені цим договором.
Водночас, ураховуючи категорію та складність даної справи, розгляд якої здійснювався у порядку загального позовного провадження, обсяг досліджених доказів, який є не значним, та виконаних адвокатом послуг на час розгляду справи у суді першої інстанції, ціну позову, розмір позовних вимог, що підлягає задоволенню, значення справи для сторін, зміст позовної заяви, те, що розгляд справи здійснювався за відсутності учасників, заперечення відповідача, суд вважає необхідним зменшити розмір витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката та стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, що відповідає засадам розумності та співмірності характеру наданої правової допомоги. 
Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,2 грн.
Керуючись ст.ст. 81, 223, 259, 263-265, 277-279, 354 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку в спільному майні подружжя з виплатою грошової компенсації, - задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_2 на частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Стягнути з депозитного рахунку Шевченківського районного суду міста Полтави (ЄДРПОУ 26304855, рахунок отримувача UA478201720355269001500015950, код банку отримувача 820172, банк отримувача ДКСУ, м. Київ) на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості частини автомобіля у розмірі 54950,00 грн.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору розмірі 1211,2 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ;
відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Суддя            І.М. Михайлова