ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2026 року м.Дніпро Справа № 912/1067/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії 
головуючого судді: Мороза В.Ф. (доповідач), 
суддів:  Чус О.В., Чередка А.Є.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.06.2025 (суддя Кузьміна Б.М.)

у справі № 912/1067/25 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС" 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІНТАУН ЛОГІСТИК" 
про стягнення 25 851,53 грн 
ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІНТАУН ЛОГІСТИК" суми основного боргу у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч гривень 00 коп.) гривень завданих неналежним виконанням умов договору-заявки № 84 від 04.09.2024 року; суми штрафних санкцій, а саме: пеню у розмірі 3 376,79 (три тисячі триста сімдесят шість гривень 79 коп.) грн, суму інфляційного збільшення у розмірі 2 108,69 (дві тисячі сто вісім гривень 69 коп.) грн., 3% річних у сумі 366,05 (триста шістдесят шість гривень 05 коп.) грн., відповідно до розрахунку, що наведений в цій позовній заяві.
Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 18.06.2025 у справі №912/1067/25 у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІНТАУН ЛОГІСТИК" про стягнення 25 851,53 грн відмовлено. 
Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить рішення Господарського суду Кіровоградської області скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ "СТ СЕРВІС" задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач виконав всі умови договору-заявки № 84 від 04.09.2024. Проте, відповідач ігнорує розрахунок за послуги що надані йому в рамках договору-заявки № 84 від 04.09.2024. Позивач надав відповідачу всі товаро-супровідні документи, необхідні для здійснення розрахунків за договором-заявкою № 84, зокрема. Акт надання послуг № АП000000714 від 06.09.2024; Товаро-транспортна накладна № 1061 від 05.09.2024; Рахунок на оплату № Счт-0000714 від 06.09.2024. Судом першої інстанції фактично не було досліджено всі обставини справи. Не було примусово долучено до розгляду справи представника Відповідача, та не з`ясовано його думку по справі. Сторонами обумовлено, що вся переписка між ними та обмін оригіналами документів відбувається шляхом відправлення через компанію «Нова Пошта». Так, позивач відправив на адресу визначену відповідачем особи вищевказані документи через поштовий сервіс «Нова Пошта». Саме Відповідач надав інформацію куди, на яку адресу, на чиє ім`я відправляти документи. Докази направлення (квитанція Нова Пошта) разом із скрін-шотом про отримання додається. Відправлення здійснювалось на фізичну особу ОСОБА_1 , який згідно з даними Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є бенефіціарним власником ТОВ «ГРІНТАУН ЛОГІСТИК». Також, сторонами велось листування через електронну пошту, де від імені Відповідача, було надіслано повідомлення.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.06.2025 у справі № 912/1067/25 у порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Апеляційний господарський суд, дослідивши наявні у справі докази, повноту їх дослідження місцевим господарським судом, перевіривши правильність висновків суду першої інстанції, зазначає наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом між ТОВ «Грінтаун Логістик» та ТОВ «СТ Сервіс» 04.09.2024 було підписано Договір-заявку №84.
Вказаною заявкою передбачалося надання послуг ТОВ «СТ Сервіс» (далі - перевізник) ТОВ «Грінтаун Логістик» (замовник), з доставки вантажу продукти 18 000,00 кг автомобілем Рено НОМЕР_1 / НОМЕР_2 за маршрутом Білики – Чорноморськ. 
Договір-заявка містила наступні умови: 
- водій - ОСОБА_2 ;
- умови перевезення - температура при завантаженні t С, відповідно до маркування товару та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні;
- дата та час завантаження - 05.09.2024;
- адреса завантаження - Білики;
- дата та час розвантаження - 06.09.2024;
- адреса розвантаження згідно ттн Чорноморськ;
- вартість перевезення 20 000,00 грн. з ПДВ;
- умови та строки оплати - перерахунок на розрахунковий рахунок по оригіналам та реєстрації податкової протягом 5 банківських дні/
Окрім того сторони погодили, що Замовник зобов`язується здійснити своєчасне завантаження та розвантаження автомобіля, правильно оформити супровідні документи, указати фактичну адресу завантаження та розвантаження автомобіля; Перевізник зобов`язається вчасно надати автомобіль і доставити вантаж до місця розвантаження в обумовлений строк та з дотриманням температурного режиму для відповідного виду товару відповідно до маркування виробника; разовий договір-заявка набуває чинності з моменту його підписання.
Вказаний Договір-заявка № 84 підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств.
Як зазначає позивач, ним були надані послуги з перевезення, про що останнім складено Акт надання послуг № АП000000714, згідно якого на підставі договору-заявки від 04.09.2024 № 84 перевізником були надані автопослуги за маршрутом Білики (Полтавська обл.) - с. Молодіжне (Одеська обл.) автомобілем НОМЕР_1 / НОМЕР_2 на суму 20 000,00 грн, в т.ч. 3 333,33 грн ПДВ.
Вказаний акт підписано позивачем в односторонньому порядку. 
Окрім того позивачем було виставлено рахунок на оплату №Счт-0000714 від 06.09.2024 на суму 20 000,00 грн.
Несплата відповідачем вартості наданої послуги з перевезення у розмірі 20 000,00 грн. і стала причиною виникнення спору. 
Рішенням господарського суду в задоволенні позовних вимог було відмовлено. В обґрунтування вказаного рішення суд зазначив, що під час розгляду справи позивач не обґрунтував і не довів, з яких підстав позивач вважає товарно-транспортну накладну від 05.09.2024 № 1061 доказом надання ним послуг відповідачу за договором-заявкою № 84, за умови відсутності в такій товарно-транспортній накладній будь-яких згадок про позивача і відповідача. Зокрема, як зазначено вище, в товарно-транспортній накладній від 05.09.2024 № 1061 перевізником, замовником, вантажовідправником та вантажоодержувачем зазначені інші особи, які не є сторонами договору-заявки № 84. Суд звернув увагу на те, що у товарно-транспортній накладній № 1061 від 05.09.2024 зазначені марка і номер транспортного засобу, прізвище та ім`я водія, а також пункт навантаження, які вказані в договорі-заявці №84, але такі відомості самі по собі не доводять надання позивачем відповідачу послуг з перевезення, оскільки відповідна товарно-транспортна накладна не містить відомостей про сторін договору-заявки № 84. Господарський суд дійшов висновку, що позивач не довів обставину надання ним транспортних послуг відповідачу, оскільки акт надання послуг від 06.09.2024 № АП000000714 не підписаний відповідачем, докази його направлення відповідачу відсутні, а товарно - транспортна накладна №1061 від 05.09.2024 не містить жодних відомостей не лише як про позивача як перевізника, а відповідача як замовника, а і в цілому жодної згадки про сторін договору-заявки № 84 (сторін у справі).
Щодо викладених обставин колегія зазначає наступне. 
Статтею 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
Відповідно до статей 626 - 629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 909 ЦК за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Відповідно до ч. 1 ст. 916 ЦК України, - за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як вбачається з Договору-заявки сторонами погоджено умови та строки оплати - перерахунок на розрахунковий рахунок по оригіналах та реєстрації податкової накладної протягом 5 банківських днів.
Як зазначає позивач відповідачу було направлено товаросупровідні документи: рахунок на оплату від 06.09.2024 № Счт-0000714, акти надання послуг від 06.09.2024 № АП000000714, товарно-транспортну накладну від 05.09.2024 № 1061.
Проте акт надання послуг від 06.09.2024 № АП000000714 відповідачем не підписано. 
При цьому в наданій відповідачем в товаро-транспортній накладній від 05.09.2024 № 1061 зазначено: 
- автомобільний перевізник - "Greymar Код ЄДРПОУ 40875998";
- замовник - "ВСЕСВІТНЯ ПРОДОВОЛЬЧА ПРОГРАМА, м. Київ, вул. Ярославів Вал, будинок № 18, Офісу Києві 4-тий та 5-тий поверхи, код ЄДРПОУ 100002650";
- вантажовідправник - "ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "АСТАРТА-КИЇВ", 04071, Київська область, місто Київ, вулиця Ярославська, будинок № 58, код ЄДРПОУ 19371986 по договору зберігання № 4/0324/01 від 01.03.2024 р з ТОВ "ЦУКОРАГРОПРОМ" Код ЄДРПОУ 38234087";
- вантажоодержувач - "ВСЕСВІТНЯ ПРОДОВОЛЬЧА ПРОГРАМА, м. Київ, вул. Ярославів Вал, будинок № 18, Офісу Києві 4-тий та 5-тий поверхи, код ЄДРПОУ 100002650, згідно договору №UA24SUG05/4500091175 від 15.08.24 року з ТОВ ФІРМА "АСТАРТА-КИЇВ" код ЄДРПОУ 19371986".
На звороті товарно-транспортно накладної від 05.09.2024 № 1061 ("ВІДОМОСТІ ПРО ВАНТАЖ") містяться підписи, печатки, штампи: ТОВ "АСТАРТА-КИЇВ", ТОВ "БЕРГЕР КАРГО УКРАЇНА", "World Food Programme". 
Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІІ, зокрема статтею 48, передбачено, що внутрішнє перевезення вантажів має бути документально оформлене товарно-транспортною накладною або іншим визначеним законодавством документом на вантаж.
Згідно ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
ТТН є документом, який складається вантажовідправником для оформлення перевезень вантажів відповідно до укладеного договору і використовується для проведення остаточних розрахунків за надані послуги з перевезення вантажів. Правильно оформлена ТТН має бути у водія транспортного засобу під час здійснення перевезень вантажів за договором перевезення.
Згідно п.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 №363, (далі - Правила), договір про перевезення вантажів - двостороння угода між перевізником, вантажовідправником чи вантажоодержувачем, що є юридичним документом, яким регламентуються обсяг, термін та умови перевезення вантажів, права, обов`язки та відповідальність сторін щодо їх додержання. Товарно-транспортна накладна — єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт» та цими Правилами.
Відповідно до п.п.10.8, 10.10 Правил, у товарно-транспортній накладній зазначається прізвище, ім`я, по батькові представника замовника та документ, згідно з яким він уповноважений супроводжувати вантаж. За домовленістю сторін водій може виконувати обов`язки супровідника вантажів (експедитора).
Товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів, яка може оформлюватись суб`єктом господарювання без дотримання форми наведеної в п.7 вказаних Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які надають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора. Сторони можуть внести до товарно-транспортної накладної будь-яку іншу інформацію, яку вони вважають необхідною (п.11.1 Правил).
За змістом п.п.11.4, 11.5, 11.6 Правил, товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику.
Отже, товарно-транспортна накладна є тим первинним документом, який має підтвердити факт отримання замовником того чи іншого товару та в сукупності з актом наданих послуг підтверджує здійснення господарської операції з перевезення вантажів та надання послуг за договором перевезення. При цьому товарно-транспортна накладна має містити прізвище, ім`я, по-батькові представника замовника та документ, згідно з яким він уповноважений супроводжувати/отримувати вантаж. Товарно-транспортна накладна має містити, у тому числі, інформацію щодо прізвища та підпис відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.
Разом з тим колегія зазначає, що в товарно-транспортній накладній від 05.09.2024 № 1061 відсутні будь-які посилання на Договір-заявку №84 та сторін вказаного договору ТОВ «СТ Сервіс», як перевізника та ТОВ «Грінтаун Логістик», як замовника, або що останні діють в інтересах осіб зазначених в товарно-транспортній накладній.
При цьому у вказаній товарно-транспортній накладній перевізником зазначено Greymar, код ЄДРПОУ 40875998. 
Будь-яких пояснень щодо зазначених обставин апелянт не наводить та не зазначає, яким чином вказана товарно-транспортна накладна від 05.09.2024 № 1061 стосується виконання Договору-заявки №84.
Таким чином, що з урахуванням викладеного неможливо дійти переконливого висновку, що перевезення за товарно-транспортною накладною № 1061 від 05.09.2024 надавалися на виконання саме Договору-заявки №84.
При цьому колегія зазначає, що суд першої інстанції правильно зауважив, що зазначення у товарно-транспортній накладній № 1061 від 05.09.2024 марки і номеру транспортного засобу, прізвище та ім`я водія, а також пункт навантаження, які вказані в договорі-заявці №84 самі по собі не доводять надання позивачем відповідачу послуг з перевезення, оскільки відповідна товарно-транспортна накладна не містить відомостей про сторін договору-заявки № 84.
Інші докази надані позивачем, зокрема акт надання послуг від 06.09.2024 №АП000000714 без належним чином оформленої товарно-транспортної накладної, яка підтверджує перевезення товару, не може бути самостійним доказом надання послуг. 
В постанові Верховного Суду 16.08.2023 у справі № 917/557/22 зазначалося, що на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій особа повинна мати відповідні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення суб`єктами господарювання відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій.
Згідно з позицією Верховного Суду, наведеною у постанові Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі № 916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.
Разом з тим позивачем не надано інших доказів, що беззаперечно свідчили б про надання послуг за Договором-заявкою № 84, шляхом доставки вантажу, згідно наданої товарно-транспортної накладної. 
З огляду на викладене колегія погоджується з висновками господарського суду що позивач, надавши у якості доказу товарно-транспортну накладну № 1061 від 05.09.2024, не довів обставину надання ним транспортних послуг відповідачу саме за Договором-заявкою № 84.
Щодо поданих апелянтом доказів надіслання відповідачу акту наданих послуг, товарно-транспортної накладної та рахунку колегія зазначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України).
При цьому згідно з ч. 3 ст. 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Положення ч. 2 та 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (правовий висновок, наведений в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14).
Учасники справи зобов`язані: подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України).
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
В постановах Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 27.06.2023 у справі № 910/161/181/18 неодноразово зазначалось, що докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (та інші).
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 ГПК України).
Згідно з ч. 5 ст. 80 ГПК України у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
За ч. 8 ст. 80 ГПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до правового висновку щодо застосування статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
Отже, при поданні учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає (правова позиція Верховного Суду, наведена у постановах від 18.11.2020 у справі № 910/11152/19, від 16.06.2021 у справі № 915/2222/19).
Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок, що поважними визнаються лише обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій (постанова від 08.12.2022 у справі № 990/102/22).
Також, як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 46/603, прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Верховний Суд у постанові від 16.12.2020 у справі № 908/1908/19 зазначив, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції.
Позивачем не обґрунтовано належним чином неможливість подання доказів надіслання позивачу акту , рахунку та товарно-транспортної накладної до суду першої інстанції в межах процесуальних строків, в той час як останні вже існували на момент розгляду справи та були наявні у нього, як у сторони договору, що свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для вчинення відповідної процесуальної дії на певному етапі та винятковість такого випадку.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ТОВ «СТ Сервіс» не повідомляло суд про неможливість надання будь-яких доказів.
Враховуючи, що позивачем не доведено винятковості випадку неможливості надання суду першої інстанції доказів, які останній намагається долучити до справи на стадії апеляційного розгляду, як і не надано доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, колегія зазначає, що заявник не дотримався встановленого процесуальним законодавством порядку подання додаткових доказів в суді апеляційної інстанції, а тому такі докази судом не приймаються розгляду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта, наведені ним у апеляційній скарзі, як необґрунтовані та такі, що не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку. 
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша). Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі статтею 77 вказаного кодексу обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина перша).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).
Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. 
Згідно зі статтею 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази у їх сукупності, колегія зазначає, що звертаючись з апеляційною скаргою, апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
В силу приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи встановлені обставини справи, зазначені положення законодавства, апеляційний господарський суд вбачає підстави, передбачені статтею 276 Господарського процесуального кодексу України, для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги - без задоволення.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 269, 275-279 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 18.06.2025 у справі № 912/1067/25 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Кіровоградської області від 18.06.2025 у справі № 912/1067/25  залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю "СТ СЕРВІС".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя А.Є.Чередко

Суддя О.В.Чус