ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
09 квітня 2026 року 	Справа № 280/863/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:
визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в надісланні позивачеві трудової книжки і копії наказу про звільнення на підставі її заяви від 01.01.2026 неправомірними;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області направити поштою ОСОБА_1 копію наказу про її звільнення і трудову книжку на її ім`я на підставі її особистої заяви від 01.01.2026.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що листом від 30.01.2026 року за вих.№ 0800-0801-8/8595 відповідач надав відмову у направленні поштою трудової книжки позивача і пояснив, що відскановану копію ОСОБА_1 може подивитися в особовому кабінеті на вебпорталі Пенсійного фонду України. Причиною відмови ГУ ПФУ в Запорізькій області зазначило прохання надати Головному управлінню будь-які підтверджуючі документи, в тому числі довідку внутрішньо переміщеної особи, щодо адреси перебування позивача на підконтрольній частині України, на яку в подальшому можливо буде переслати трудову книжку. Таку відмову у наданні трудової книжки вважаємо неправомірною і такою, що підлягає судовому захисту. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою судді від 09.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізький області листом від 30.01.2026 р № 0800-0801-8/8595 було надано вичерпну відповідь на запит позивача від 01.01.2026 р., в якому відповідач зазначає про те, що за останньою наявною інформацією в Головному управління позивач знаходиться на тимчасово окупованій території України (м.Бердянськ, Запорізької області) та не має можливості особисто отримати оригінал трудової книжки за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням того, що чинним законодавством передбачено надіслання трудової книжки працівнику особисто. Також у листі Головного управління від 30.01.2025 міститься прохання до позивача про надання будь-яких підтверджуючих документів, щодо адреси перебування позивача на підконтрольній території України на яку в подальшому буде можливо надіслати оригінал трудової книжки, у тому числі довідку внутрішньо переміщеної особи, адже за останньою інформацією, наявною у відповідача позивач перебуває на тимчасово окупованій території України, що також ним не спростовується. Отже, роботодавець зобов`язаний надіслати трудову книжку на будь-яку адресу, зазначену в заяві працівника, але адресатом має бути працівник особисто. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Згідно з частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Отже, відповідно до вищевказаних приписів КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.
Судом зі змісту заяв по суті справи встановлено, що позивача відповідно до особистої заяви та наказу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 13.11.2023 № 1479-о 14.11.2023 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу опрацювання документації №2 управління з питань виплат Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області за власним бажанням відповідно до частини 1 статті 86 Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ «Про державну службу».
У зв`язку з перебуванням позивача на момент звільнення на тимчасово окупованій території України, 14.11.2023 на електронну адресу позивача, зазначену в особовій справі, було надіслано лист № 0800-0801-8/82452 про необхідність з`явитися для отримання трудової книжки.
01.01.2026 позивач звернувся до Головного управління з заявою щодо отримання оригіналу трудової книжки та копії наказу про звільнення шляхом надіслання їх на відділення Укрпошти (за адресою: 03146, м. Київ, вул. Коласа Якуба, буд. 23, кв.110.
Листом від 30.01.2026 №0800-0801-8/8595 відповідач надав відповідь на звернення позивача, в якій зазначив, що за останньою інформацією в Головному управлінні позивач знаходиться на тимчасово окупованій території України та не має можливості особисто отримати оригінал трудової книжка за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ). Для підтвердження місяця перебування відповідач порадив надати будь-які підтверджуючи документи.
Не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови в надісланні трудової книжки і копії наказу про звільнення на підставі заяви, позивач звернувся із даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 (далі - Інструкція №58).
Пунктом 1.1 Інструкції № 58 визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність.
Відповідно до п. п. 4.1, 4.2 вищевказаної Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.
Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.
Згідно зі статтею 7 Закону України “Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану” від 15.03.2022 № 2136-IX у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.
Отже, вказаними нормативно-правовими актами визначено, що після звільнення працівника роботодавець зобов`язаний видати належну йому трудову книжку.
При цьому, вимогами Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено можливість надіслати трудову книжку за заявою працівника.
З матеріалів справи вбачається, що 01.01.2026 позивач засобами електронного зв`язку направив до ГУ ПФУ в Запорізькій області заяву на отримання оригіналу трудової книжки, в якому зазначив поштову адресу і свої прізвище, ім`я і по батькові як отримувача відправлення, заяву було підписано за допомогою ЕЦП.
Постановою Кабінету міністрів України від 05.03.2009 №270 (зі змінами) затверджені Правила надання послуг поштового зв`язку, відповідно до підпункту 1 пункту 32 яких поштове відправлення, поштовий переказ супроводжує така інформація, що надається відправником або зазначається на поштовому відправленні, якщо обов`язковість її надання (зазначення на поштовому відправленні) встановлена оператором поштового зв`язку: найменування адресата (одержувача) та відправника: для фізичних осіб - прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), для юридичних осіб – повне найменування підприємства, установи, організації, якщо відомо - ім`я та прізвище адресата. На простих та реєстрованих поштових картках, листах (крім тих, що адресуються до запитання, до відділення) може бути зазначено лише прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. На поштових відправленнях, адресованих до населених пунктів, які не мають вулиць і нумерації будинків, прізвище, ім`я та по батькові адресата (за наявності) зазначаються повністю; номер абонента, за яким отримуються електронні комунікаційні послуги щодо мобільного або фіксованого зв`язку відправника та адресата (одержувача) (для реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, крім поштових карток, листів без оголошеної цінності, відправлень для сліпих).
Таким чином, у відповідача наявна можливість здійснити відправлення запитуваних документів на вказану позивачем адресу.
Щодо посилання відповідача на надання довідки внутрішньо переміщеної особи для отримання позивачем трудової книжки, то суд наголошує, що жоден нормативно-правовий акт, що регулює трудові правовідносини, не містить вимоги про отримання статусу внутрішньо переміщеної особи, доводів протилежного відповідачем суду не наведено.
Суд наголошує, що вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок визначають, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Втім, у зазначеній Інструкції не встановлено обмежень щодо тієї особи, яка буде отримувати трудову книжку.
Водночас, чинне законодавство, що регулює порядок видачі трудових книжок працівникам після звільнення, не покладає обов`язку на роботодавця пересвідчуватись у достовірності вказаної адреси відправлення, а робітник, який має намір отримати трудову книжку за допомогою засобів поштового зв`язку, не зобов`язаний підтверджувати будь-якими доказами своє місцезнаходження. Єдиною умовою для отримання робітником своєї трудової книжки після звільнення засобами поштового зв`язку є письмова згода із зазначенням адреси направлення.
Ураховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на отримання своєї трудової книжки, проте обставини цієї справи свідчать про те, що ГУ ПФУ в Запорізькій області протиправно відмовлено у направленні поштою на відповідну заяву копії наказу про звільнення і трудової книжки, а тому суд з метою захисту прав та інтересів позивача вважає за необхідне зобов`язати відповідача здійснити направлення засобами поштового зв`язку копії наказу про звільнення і трудову книжку на ім`я позивача на підставі його особистої заяви від 01.01.2026.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 1 та 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності рішень, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.
Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (частина 1 статті 143 КАС України).
У силу вимог частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255, 295 КАС України, суд –
ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 158-б, код ЄДРПОУ 20490012) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 в надісланні трудової книжки та копії наказу про звільнення на підставі її особистої заяви від 01.01.2026.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області направити поштою ОСОБА_1 копію наказу про її звільнення та трудову книжку на її ім`я на підставі її особистої заяви від 01.01.2026.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні, 96 копійок).
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова