Справа № 346/4631/21 
Провадження № 22-ц/4808/416/26
Головуючий у 1 інстанції Коваленко Д. С. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Баркова В. М.
суддів: Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
секретар: Шемрай Н. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року в складі судді Коваленка Д. С., ухвалене в м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якого складено 30 грудня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності та поділу спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності та поділу спільного майна подружжя посилаючись на те, що 12 вересня 2015 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2017 року. 11 жовтня 2019 року сторони зареєстрували шлюб повторно, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2021 року. За час спільного проживання як подружжя сторони за спільні кошти набули автомобіль марки Dacia Lodgy, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », та автомобіль марки Daewoo Nexia, реєстрацйний номер « НОМЕР_2 ». Враховуючи, що автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, є неподільною річчю та знаходяться у фактичному користуванні відповідача, вважає за можливе поділити їх шляхом компенсації позивачці їхньої вартості.
Крім того, за час шлюбних відносин сторонами були придбані дерев`яний кухонний гарнітур вартістю 20 000 грн; спальний набір вартістю 20 000 грн; холодильник ATLANT вартістю 8 000 грн; морозильна камера вартістю 8 000 грн. Загальна вартість цього майна становить 56 000 грн.
Також, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 липня 2021 року вбачається, що 26 листопада 2019 року за ОСОБА_2 на підставі довідки про членство в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі, було зареєстровано право власності на гараж № НОМЕР_3 загальною площею 16,8 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , приблизна вартість якого становить від 81 000 грн, яким на даний час користується відповідач. Даний гараж сторонами було придбано за спільні кошти подружжя у повторно зареєстрованому шлюбі, а тому на думку позивачки є спільною сумісною власністю.
У подальшому 17 вересня 2024 року позивачка подала до суду заяву про уточнення позовних вимог у якій зазначила, що наявність у відповідача у власності автомобіля марки Daewoo Nexia, реєстрацйний номер « НОМЕР_2 », не знайшло свого підтвердження, а тому просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску; рухоме майно (дерев`яний кухонний гарнітур, спальний набір, холодильник Atlant, морозильна камера); гараж № НОМЕР_3 , що розташований у АДРЕСА_1 . У порядку поділу цього майна стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки ринкової вартості автомобіля марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску, що складає 117 028,56 грн; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку гаражу № НОМЕР_3 , розташованого у АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину рухомого майна (дерев`яний кухонний гарнітур та холодильник Atlant), вартістю 20 000 грн, а також стягнути судові витрати.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року у цій справі призначено судову оціночно-будівельну експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (т.1, а.с. 167-168).
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2024 року відновлено провадження у справі (т.1, а.с. 221).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року позов задоволено частково.
У задоволенні позову, в частині позовних вимог про визнання об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіля марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску, рухомого майна (дерев`яного кухонного гарнітуру, спального набору, холодильника Atlant, морозильної камери), про їх поділ та про визнання права власності ОСОБА_2 на частину рухомого майна (дерев`яний кухонний гарнітур та холодильник ОСОБА_3 ) відмовлено.
Позов в частині визнання гаражу об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та його поділ задоволено частково.
Позовні вимоги про визнання гаражу об`єктом права спільної сумісної власності – задоволено.
Визнано гараж АДРЕСА_2 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій кожному з них належить по частці.
У поділі гаражу – відмовлено.
Позов, в частині стягнення компенсації вартості частки ринкової вартості автомобіля – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 500 грн у якості компенсації вартості частки ринкової вартості автомобіля марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску. У стягненні грошових коштів у більшому розмірі, у якості компенсації вартості частки ринкової вартості автомобіля – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 843,68 грн, які складаються з судового збору у розмірі 919,68 грн; витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 924 гривні. У стягненні судового збору та витрат на професійну правничу допомогу у більшому розмірі, а також у стягненні витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 076 грн. У стягненні вказаних витрат у більшому розмірі – відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації частки вартості автомобіля безпідставно визначив вартість автомобіля, виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу автомобіля, укладеному відповідачем, оскільки такий не відображає реальної вартості майна. Натомість, у матеріалах справи наявний та належним чином долучений висновок судового експерта, яким визначено ринкову вартість автомобіля станом на відповідну дату. Однак, суд першої інстанції не надав йому жодної оцінки, не навів мотивів його відхилення та фактично проігнорував зазначений доказ, що суперечить правовій природі компенсації вартості частки у спільному майні, оскільки відповідно до усталеної судової практики компенсація має визначатися виходячи з дійсної (ринкової) вартості майна, а не з договірної ціни, сформованої за волевиявленням однієї зі сторін та потенційно спрямованої на зниження вартості об`єкта.
Також зазначає, що суд визнаючи нерухоме майно (гараж) об`єктом права спільної сумісної власності був зобов`язаний визначити частку кожного із подружжя у спільному майні або встановити право на грошову компенсацію, якщо поділ у натурі неможливий, що дозволило б усунути стан невизначеності та забезпечити вичерпання конфлікту між сторонами.
Крім того, відмовляючи у визнанні рухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, суд взяв до уваги надані відповідачем товарні чеки, із зазначенням дат придбання цього майна в період коли шлюб між сторонами був вперше розірваний. Однак, зазначає, що дане майно сторонами було придбано за спільні кошти, оскільки у вказаний період позивач та відповідач продовжували спільно вести господарство та приймали взаємну участь у забезпеченні добробуту сім`ї. Кошти, які використовувалися для придбання рухомого майна у цей період, надавалися фактично спільно, незалежно від формального стану шлюбу.
Більше того, суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з відповідача витрат на проведення судової експертизи, пославшись на те, що при визначенні розміру компенсації частки у спільному майні подружжя було враховано вартість автомобіля на момент його відчуження, а не на момент розгляду справи. Водночас зазначений висновок не спростовує факту необхідності та обґрунтованості проведення експертизи, оскільки на момент звернення з клопотанням про призначення експертизи між сторонами існував реальний спір щодо вартості транспортного засобу, а встановлення його ринкової ціни мало істотне значення для правильного вирішення справи та визначення обсягу майнових прав сторін.
Також не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що суд формально застосував правило пропорційності, передбачене статтею 141 ЦПК України, не врахувавши правову природу таких витрат та обставин конкретної справи, що призвело до необґрунтованого зменшення суми відшкодування.
Що стосується стягнення з позивачки на користь відповідача витрат на правничу допомогу, то вважає таке стягнення безпідставним, у зв`язку з тим, що розмір таких витрат не відповідає критеріям розумності, необхідності та співмірності.
28 січня 2026 року ОСОБА_2 , також подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, просить рішення суду в частині стягнення 50 500 грн компенсації вартості частки ринкової вартості автомобіля марки «Dacia» скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового та передчасного висновку про те, що спірний автомобіль, який продано 27 квітня 2021 року був проданий без відома та згоди позивачки. Адже, даний транспортний засіб було відчужено відповідачем під час перебування у шлюбі, і половину отриманих коштів від продажу даного автомобіля останній віддав дружині – позивачці по справі.
Зазначає, що жодних доказів, які б підтверджували факт того, що відповідач діяв без згоди позивачки при відчужені спірного транспортного засобу та використав одержані кошти від його продажу не в інтересах їх сім`ї, або ж в період продажу транспортного засобу сторони не проживали разом як подружжя, матеріали даної справи не містять та судом першої інстанції не встановлювалися.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що доводи наведені в поданій апеляційній скарзі відповідач не визнає, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року в частині поділу нерухомого майна та в частині рухомого майна вважає законним та обґрунтованим, не погоджується лише в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 50 500 грн компенсації вартості частки ринкової вартості автомобіля марки «Dacia». Тому, просив суд в цій частині рішення скасувати, у решті вимог залишити без змін, а подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки адвоката Гринів Я. В., яка просила скаргу позивачки задовольнити, пояснення представника відповідача адвоката Юркевич Х. М., яка просила задовольнити скаргу відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, про залишення без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 11.10.2019 року по 23.07.2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1, а.с. 9-10, 51-52,13).
25.11.2019 року за ОСОБА_2 було зареєстровано право приватної власності на гараж № НОМЕР_3 , розташований у АДРЕСА_1 , № об`єкта у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 1970217026106 (т. 1, а.с.18-22).
Відповідач в судовому засіданні суду першої інстанції визнав, що цей гараж придбано за спільні кошти подружжя (т.1, а.с.45-49).
15.05.2015 року, тобто у період, коли сторони у шлюбі не перебували, відповідач придбав: шафу-купе, комод (а.с. 31) та кухню (а.с. 32), а за два дні до цього: 13.05.2015 року – холодильник та морозильну камеру Atlant (т.1, а.с. 54).
02.10.2020 року, у період перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, ОСОБА_2 зареєстрував за собою на праві власності автомобіль марки: Dacia, моделі: Lodgy, 2012 року випуску, який продав 27.04.2021 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 за 101 000 грн. (т.1, а.с.123,129,130,145-148). 
Між тим, ринкова вартість цього автомобіля станом на 21.11.2023 року за висновками автотоварознавчої експертизи складає 234 057,12 грн (т.1, а.с.209-216,206).
Відповідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).
У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно із законом право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.
Результат системного аналізу наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).
Згідно з частинами першою та другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У випадку, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2025 року у справі № 242/812/23 (провадження № 61-10609св24).
Відтак ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.
Відповідно до пункту 4 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю сторін автомобіль Dacia Lodgy, 2012 року, оскільки такий був придбаний та в подальшому відчужений відповідачем, за час їхнього перебування у шлюбі. У порядку поділу просила стягнути з ОСОБА_2 у якості компенсації частку ринкової вартості вищевказаного автомобіля, що згідно висновку експерта складає 117 028,56 грн.
Відповідач не звертався до суду із зустрічним позовом щодо поділу спірного транспортного засобу, тому суд першої інстанції вирішував питання поділу майна сторін в межах заявлених позивачкою вимог. Відомості про наявність у сторін інших спорів щодо поділу набутого у шлюбі спільного сумісного майна відсутні, а тому суд першої інстанції вважав можливим ефективний захист прав позивачки у межах цієї справи.
Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі (близькі за змістом висновки висловлені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, від 3 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19).
У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 Верховний Суд залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій про виплату позивачеві вартості автомобіля як компенсації його частки у праві спільної сумісної власності подружжя. Вважав, що у ситуації, коли один із подружжя, який не користується спірним автомобілем, просить виплатити йому компенсацію вартості його частки у вказаному праві, згідно з вимогами статей 60, 61, 70, 71 СК України слід присудити відповідну компенсацію за рахунок іншого із подружжя, який цим автомобілем користується, незалежно від його згоди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 з подібними правовідносинами зазначала «У спірних правовідносинах відповідач не втрачає права власності на неподільну річ, а стає її одноосібним власником. Тому можлива відсутність у нього коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві не є ознакою надмірності тягаря з такої виплати».
Встановивши, що відповідач придбав автомобіль Dacia Lodgy, 2012 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, і що відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди ОСОБА_1 , суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що в такому випадку позивачка має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу.
Доказів тому, що виручені від продажу автомобіля гроші були використані в інтересах сім`ї відповідачем суду також не надано.
Разом з тим, стягуючи компенсацію вартості автомобіля у меншому від заявленого позивачкою розмірі, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що реальна вартість спірного автомобіля, на час розгляду справи, підтверджується ціною зазначеною у договорі купівлі-продажу автомобіля, що укладений відповідачем 27 квітня 2021 року, з огляду на таке.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:
- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;
- у справі № 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;
- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн;
- у справі № 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, за яким середня ринкова вартість транспортного засобу становить 489 530 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу, а тому Верховний Суд дійшов висновку, що саме ці обставини, з`ясовані судами на підставі звіту, підлягали врахуванню ними під час визначення належного розміру компенсації частини спільного майна колишнього подружжя.
Безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що зазначена у договорі купівлі-продажу від 27 квітня 2021 року вартість спірного автомобіля в сумі 101 000 грн. є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу. У справі, яка переглядається, позивачка вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобіля, підтвердженням чого є долучений до матеріалів справи висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи у цій справі від 20 грудня 2023 року, тоді як відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначений у висновку автотоварознавчого дослідження розмір ринкової вартості спірного майна.
З урахуванням наведеного, а також того, що позивачка виконала свій процесуальний обов`язок доказування – надала суду докази, що підтверджують середньостатистичну ринкову вартість подібного за своїми технічними характеристиками автомобіля, а відповідач жодного доказу на підтвердження іншого не надав, колегія суддів приходить висновку про підставність позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача половини суми ринкової вартості спірного автомобіля, що становить 117 028,56 грн. ( 234 057, 12 грн /2).
Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що суд відмовляючи у визнанні рухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не взяв до уваги те, що кошти, які використовувалися для придбання спірного майна, в період коли шлюб між сторонами був уперше розірваний, сторонами надавалися спільно, на увагу не заслуговують.
Так, згідно долученого до матеріалів справи товарного чеку від 13 травня 2015 року, ОСОБА_2 придбав холодильник та морозильну камеру Atlant (т.1, а.с. 54).
15 травня 2015 року, тобто у період, коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, відповідач також придбав меблі: шафу-купе, комод (т.1, а.с. 31) та кухню (т.1, а.с. 32).
Належних та допустимих доказів на спростування вищенаведеного, ОСОБА_1 суду першої інстанції, як і апеляційному суду не надала, а відтак вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину рухомого майна (дерев`яний кухонний гарнітур та холодильник Atlant), вартістю 20 000 грн задоволенню не підлягає.
Щодо доводу апеляційної скарги про те, що суд визнаючи нерухоме майно (гараж) об`єктом права спільної сумісної власності був зобов`язаний визначити частку кожного із подружжя у спільному майні або встановити право на грошову компенсацію, то такий підлягає спростуванню, оскільки з резолютивної частини оскаржуваного рішення вбачається, що судом визнано гараж № НОМЕР_3 , що розташований у АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якій кожному з них належить по частці, що фактично свідчить про його поділ судом у відповідності до принципу рівності часток у спільному майні подружжя, передбаченому ст. 70 СК України, що відповідачем у справі також не заперечується.
Вимога позивачки про стягнення з ОСОБА_2 , витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи задоволенню також не підлягає, з огляду на таке.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (частина третя статті 133 ЦПК України).
Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено статтею 141 ЦПК України.
Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до статті 134 ЦПК України передбачено обов`язок сторін попередньо визначити суми судових витрат. Зокрема, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (частина перша цієї статті).
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частина друга цієї статті).
Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частина четверта цієї статті відповідно).
Частинами другою, третьою статті 102 ЦПК України передбачено, що предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) сторони (сторона) не надали відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).
Згідно із частинами першою, п`ятою - сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.
За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.
Подібні норми містяться й в інших процесуальних кодексах (Кодекс адміністративного судочинства України (далі – КАС України), Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України)).
Частина перша статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).
Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.
Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:
(1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;
(2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;
(3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;
(4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.
21 березня 2023 року представник позивача адвокат Гринів Я. В. подала до суду клопотання про призначення судової експертизи, у якій просила призначити у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручити спеціалістам Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, вул. Академіка Сахарова. 23-А, м. Івано-Франківськ, 76014, на вирішення якої поставити наступне питання: 1. Яка ринкова вартість з урахуванням комплектації та фізичного зносу автомобіля Dacia Locan, 2012 року випуску, реєстраційний номер « НОМЕР_4 » (т.1, а.с. 162-163).
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 березня 2023 року у цій справі призначено судову оціночно-будівельну та автотоварознавчу експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Оплату за проведення експертизи покладено на ОСОБА_1 (т.1, а.с.167-168).
На виконання вимог ухвали, 27 грудня 2023 року спеціалістами Івано-Франківського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз підготовлено надіслано до суду висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи у даній цивільній справі (т.1, а.с. 209-213).
Згідно з актом здачі-приймання висновку експерта № 872/23-28, загальна вартість проведеної експертизи становить 2 389, 80 грн (т.1, а.с. 208).
17 вересня 2024 року представник позивачки подала до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати на проведення судової експертизи (т. 1, а. с. 228).
Разом з тим, матеріали справи доказів (квитанції), які б підтверджували витрати ОСОБА_1 на оплату послуг експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи не містять, а відтак вимога про стягнення коштів з ОСОБА_2 за її проведення є безпідставною та задоволенню не підлягає.
Оскільки суд першої інстанції відмовив у відшкодуванні цих судових витрат в зв`язку із тим, що висновок автотоварознавчої експертизи не був взятий в основу рішення, рішення суду в цій частині також необхідно скасувати та ухвалити нове про відмову у відшкодуванні витрат на проведення експертизи з вищенаведених підстав.
Крім того, в апеляційній скарзі позивачка також вказує на те, що стягнуті з неї на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 4 076 грн є належним чином недоведеними та неспівмірними ціні позову, складності вирішеного судом питання та виконаних адвокатом робіт (надання послуг), проте такі доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, оскільки при вирішенні питання розподілу судових витрат, зокрема, правової допомоги, суд першої інстанції виходив з характеру правовідносин у даній справі, обсягу наданих адвокатом послуг, тому дійшов аргументованого висновку про часткове задоволення клопотання сторони відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо оскарження відповідачем ОСОБА_2 рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року в частині стягнення компенсації частки ринкової вартості автомобіля «Dacia» Lodgy, 2012 року.
При вирішенні даного спору суд, врахувавши принцип презумпції спільності права власності на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, дійшов висновку про те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Колегія суддів погоджується з таким висновком.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого з подружжя (постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц, від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20, від 11 червня 2025 року у справі № 686/29950/23).
У частині першій статті 69 СК України закріплене правило про те, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором ( частина перша статті 70 СК України).
Отже, положення сімейного законодавства України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 стверджував про те, що спірний автомобіль, який продано 27 квітня 2021 року було відчужено відповідачем під час перебування сторін у шлюбі, і половину отриманих коштів від продажу даного автомобіля останній віддав дружині – позивачці по справі.
Однак, та обставина, що відповідач здійснив у квітні 2021 року відчуження автомобіля за 101 000 грн., не є беззаперечним доказом того, що вказані кошти були використані інтересах сім`ї. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачка отримала половину коштів від реалізації вищевказаного майна, ОСОБА_2 надано не було.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя.
З огляду на зазначене, апеляційна скарга ОСОБА_2 до задоволення не підлягає.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації частки ринкової вартості автомобіля, стягнення судових витрат по сплаті судового збору та відмови у стягненні витрат на проведення експертизи підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову  ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації вартості частки ринкової вартості автомобіля.
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги  ОСОБА_1 , та частково скасувавши рішення суду першої інстанції фактично задовольняє позовні вимоги на 65,92%, відповідач повинен відшкодувати позивачці судовий збір за подання позову у розмірі 1 170, 26 грн, а за подання апеляційної скарги – у розмірі 1 755, 39 грн.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2  – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 грудня 2025 року в частині стягнення компенсації частки ринкової вартості автомобіля, стягнення судових витрат по сплаті судового збору та відмови у стягненні витрат на проведення експертизи – скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації вартості частки ринкової вартості автомобіля – задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки ринкової вартості автомобіля Dacia Lodgy, 2012 року випуску в розмірі 117 028 (сто сімнадцять тисяч двадцять вісім) грн. 56 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви 1 170 (одна тисяча сто сімдесят) грн. 26 коп.
У відшкодуванні судових витрат на проведення експертизи – відмовити.
В решті рішення суду залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги 1 755 (одна тисяча сімсот п`ятдесят п`ять) грн. 39 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 березня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта