РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

06 квітня 2026 року	Справа №160/27056/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Конєвої С.О. 

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕРРУМ-СТІЛ» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №000/611/32-00-07-13 від 04.09.2025р., - 
УСТАНОВИВ:
19.09.2025р. через систему «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЕРРУМ-СТІЛ» звернулося з адміністративним позовом до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків та просить:
- визнати протиправним та скасувати прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення від 04.09.2025р. №000/611/32-00-07-13.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням йому було зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ за травень 2025р. (за податковою декларацією №9178934448 від 20.06.2025р.) у розмірі 52667 грн. через порушення п.44.1 ст.44, п. а) п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198, абз. в) п.200.4 ст.200 ПК України, які були виявлені контролюючим органом за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки позивача по взаємовідносинах з ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ФЕРРО» (придбання феромарганцю ФМн78) згідно акту від 30.07.2025р. за висновками якого було встановлено здійснення позивачем нереальних господарських операцій по ланцюгу придбання та постачання згаданого товару у зв`язку з не наданням до перевірки сертифікату якості від виробника (відповідності), висновків санітарно-епідеміологічної експертизи, декларації виробника, тощо, що унеможливило встановити реальне джерело походження товару, тому, контролюючий орган зробив висновок, що договори, укладені позивачем із вказаним контрагентом-постачальником щодо придбання згаданого вище товару були спрямовані винятково на зменшення бази оподаткування ПДВ та не мають під собою розумної, економічно-обгрунтованої, необхідної і достатньої ділової (господарської) мети у зв`язку із обізнаністю підприємства з усіма ключовими моментами на кожному етапі постачання/продажу. Позивач вважає оспорюване рішення податкового органу протиправним, таким, що порушує право позивача на податковий кредит, закріплене п.198.1 ст.198 ПК України, зазначив, що реальність господарських операцій із згаданим вище контрагентом підтверджена первинними бухгалтерськими документами, а саме: договором поставки від 19.05.2023 №19/05-23 (з урахуванням додаткової угоди №1 від 03.01.2025р.), видатковими накладними, рахунками на оплату, факт поставки товару підтверджений ТТН, перевезення товару здійснювалося ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , про що свідчать їх письмові пояснення, оплата за придбаний товар здійснювалася згідно платіжних інструкцій №2423 від 27.05.2025р., №2301 від 19.05.2025р., №3097 від 08.07.2025р., що в повній мірі підтверджує факт придбання товару та спростовує доводи відповідача про зворотне, на переконання позивача, відсутність сертифіката відповідності не підтверджує безтоварність операції, оскільки він не є документом первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів, а тому його відсутність не має вирішального значення для встановлення фактичного руху активів у процесі виконання поставок згідно правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 09.08.2022 у справі №380/1905/20. Також позивач вказав і на те, що порушення певними контрагентами у ланцюгу постачання товару податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності, не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару вимог законодавства щодо формування, зокрема, податкового кредиту, тому покупець товару не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту за можливу неправомірну діяльність його контрагентів з урахуванням того, що, як зазначив відповідач у акті перевірки, податкові накладні за такими господарськими операціями були зареєстровані у ЄРПН, а суми ПДВ ним були сплачені у складі вартості товару.
Ухвалою суду від 08.10.2025р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази на підтвердження правомірності прийняття оспорюваного ППР з урахуванням сталої судової практики з даного питання, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
На виконання вищезазначених вимог ухвали суду, 19.10.2025р. відповідачем через систему «Електронний Суд» було подано відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні даного адміністративного позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем було сформовано податковий кредит по отриманим товарам від ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ФЕРРО» згідно податкових накладних на суму ПДВ 52666,67 грн. джерело походження якого не встановлено; згідно з наданими до перевірки документами встановити походження, виробника/постачальника товару неможливо. Таким чином, в задекларованому ланцюгу придбання та постачання товару неможливо дослідити придбання внаслідок відсутності в ланцюгах задекларованого легального виробництва. Надані до перевірки позивачем документи щодо якості товару по взаємовідносинах з вказаним контрагентом щодо нібито придбання Феромарганцю ФМн78 не є достатніми доказами фактичного придбання/реалізації товару у зв`язку з виявленою схемою нереальних господарських операцій ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ФЕРРО» (далі – Контрагент-постачальник) в ланцюгах постачання товару, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку позивача. Також зазначено, що до перевірки не надано документи, які би свідчили про якість товару – сертифікати якості від виробника (відповідності), висновки санітарно-епідеміологічної експертизи, декларації виробника тощо, тому встановити реальне джерело походження товарів неможливо. У сукупності вказані факти свідчать про відсутність реального здійснення господарської операції між позивачем та Контрагентом-постачальником, та, як наслідок, недостовірність даних відповідних первинних документів за змістом п.44.1 ст.44 ПК України, що не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платника податків – учасників відповідної операції. За викладеного, відповідач зазначив, що договори (угоди) укладені між позивачем та його Контрагентом-постачальником щодо придбання товару (феромарганець ФМн78) спрямовані винятково на зменшення бази оподаткування з ПДВ та не мають під собою розумної, економічно-обгрунтованої, необхідної і достатньої ділової (господарської) мети у зв`язку з обізнаністю підприємства з усіма ключовими моментами на кожному етапі постачання/продажу. Щодо зустрічних звірок, відповідач зазначив, що проведення зустрічних звірок є правом, а не обов`язком контролюючого органу згідно п.73.5 ст.73 ПК України та належить до дискреційних повноважень контролюючого органу. Щодо обов`язкової наявності сертифікатів якості на товар відповідач вказав на те, що відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та всіх видів робіт і послуг, сприяє діяльності громадських організацій споживачів, згідно до ч. 2 ст.268 ГК України номери та індекси стандартів, технічних умов (у разі наявності) або іншої документації про якість товарів зазначаються у договорі. Якщо вказану документацію не оприлюднено у загальнодоступних виданнях, її копії повинні додаватися постачальником до примірника договору покупця на його вимогу. Відповідно до абз. 13 ст.1 Закону №996 зазначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію, тому наявність відповідних документів є важливою обставиною при підтвердженні реальності здійснення відповідних господарських операцій. Окрім того, відповідачем у відзиві на позов наведені численні уривки з правових позицій Верховного Суду.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
У зв`язку із великим навантаженням та перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, що було об`єктивною перешкодою для розгляду справи по суті у вказаний строк, ухвалою суду від 06.04.2026р. розгляд даної справи було продовжено до 06.04.2026р. на підставі ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 06.04.2026р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ФЕРРУМ-СТІЛ» 02.06.2020р. зареєстроване як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, Самарівський район, місто Самар, вул. Гетьманська, буд. 35 квартира 30, основним видом економічної діяльності позивача є лиття чавуну, перебуває на обліку як платник податків до бюджету в Східному міжрегіональному управлінні ДПС по роботі з великими платниками податків, що підтверджується відповіддю з ЄДРПОУ на запит суду №1818538 від 25.09.2025р.
У період з 14.07.2025р. по 25.07.2025р. відповідно до п.п.20.1.4 п.20.1 ст. 20, п.п.78.1.8 п.78.1 ст.78, п.79.2 ст.79 ПК України та наказу від 09.07.2025 №155-п з метою законності декларування від`ємного значення ПДВ, яке становить більше 100 тис. грн., у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування по декларації з ПДВ за травень 2025р. (вх. №9178934448 від 20.06.2025р.) з урахуванням уточнюючих розрахунків (від 30.06.2025р. №9187839617, від 03.07.2025р. №9193114768, від 08.07.2025 №9197138032) було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача за результатами якої був складений акт перевірки від 30.07.2025р. за №547/32-00-07-06-14/43642500, копія якого наявна у справі.
За висновками згаданого акту перевірки було встановлено порушення позивачем п.п. а) п.198.1, абз.1-3 п.198.2, абз.1,2 п.198.3 ст.198 з урахуванням норм п.44.1 ст.44 ПК України в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту за травень 2025 року на суму ПДВ у розмірі 52666,67 грн. (нереальність господарський операцій по взаємовідносинах з контрагентом позивача – ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО» по постачанню товару (феромарганцю ФМн78) через не надання до перевірки сертифікатів якості від виробника (відповідності), висновків санітарно-епідеміологічної експертизи, декларації виробника тощо).
На підставі вищевказаного акту перевірки, контролюючим органом 04.09.2025р. було прийняте податкове повідомлення-рішення, а саме:
- №000/611/32-00-07-14 форми «В4» за яким позивачеві було зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ по податковій декларації за травень 2025р. (податкова декларація №9178934448 від 20.06.2025) на суму 52667,00 грн., що підтверджується копією відповідного рішення та розрахунком до нього, наявних у справі.
Вказане податкове повідомлення-рішення є предметом спору у даній адміністративній справі.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, виходячи з наступного.
Щодо висновків контролюючого органу про нереальність господарських операцій з контрагентом позивача - ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО», які наведені у Додатку № 4 до акту перевірки від 30.07.2025р., та слугували підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд зазначає про таке.
Як вбачається зі змісту Додатку №4 до акту перевірки від 30.07.2025р. висновки щодо нереальності господарських операцій позивача з його вище наведеним контрагентом ґрунтуються на наступних обставинах, а саме:
- відповідно до даних ЄРПН та наданих позивачем первинних документів встановлено, що ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО» (продавець) у квітні-травні 2025р. відвантажено на адресу позивача (покупця) феромарганець ФМн78 ( далі – Товар) на загальну суму 316000,02 грн., у т.ч. ПДВ 52666,67 грн., на адресу ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ФЕРРО» здійснювало реалізацію вказаного Товару з листопада 2023р. ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ». В ході аналізу ЄРПН та АС «Податковий блок» встановлено, що сировина для виробництва вказаного Товару (марганцева руда або концентрат, кокс/антрацит та флюси (вапняк, кварцит, залізна руда)) ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ» на митній території та поза її межами не придбавались. Таким чином, в результаті аналізу ЄРПН та АІС «Податковий блок» при формуванні податкового кредиту ТОВ «ЗапорожСпецСплав» не встановлено джерело походження сировини для власного виробництва Феромарганцю ФМн78;
- ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ» не забезпечено достатніми трудовими ресурсами, оскільки кількість працюючих на підприємстві у травні 2025р. становила 8 осіб, 5 осіб з яких працевлаштовані з 26.05.2025р., які мали незначний вплив на виробничий процес у травні 2025р.;
- встановлено, що ТОВ «ЗАПОРОЖСПЕЦСПЛАВ» не мало можливості (не встановлено джерело походження сировини для виготовлення, недостатня забезпеченість трудовими ресурсами) для самостійного виробництва феромарганцю ФМн78. Зазначене свідчить про неможливість реального постачання ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО» на адресу позивача Феромарганцю ФМн78 та свідчить про відсутність фактичного здійснення господарських операцій;
- згідно з наданими до перевірки документами встановити походження виробника/постачальника товару, неможливо, таким чином, в задекларованому ланцюгу придбання та постачання товару неможливо дослідити придбання внаслідок відсутності в ланцюгах задекларованого легального виробництва, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку позивача;
- також до перевірки не надано документи, які би свідчили про якість товару – сертифікати якості від виробника (відповідності), висновки санітарно-епідеміологічної експертизи, декларації виробника тощо, тому встановити реальне джерело походження товару неможливо;
- у підсумку, податковий інспектор Ю.Ткаченко зробив висновок, що договори (угоди) укладені між позивачем та його контрагентом – ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО» щодо придбання Товару (Феромарганцю ФМн78) спрямовані винятково на зменшення бази оподаткування з ПДВ, не мають під собою розумної економічно-обгрунтованої, необхідної і достатньої ділової (господарської) мети у зв`язку з обізнаністю підприємства з усіма ключовими моментами на кожному етапі постачання/продажу.
Разом з тим, із наданих документів та обставин у справі щодо реальності/нереальності господарських операцій здійснених позивачем та його вищевказаним контрагентом у спірний період у сукупності із нормами чинного законодавства, судом було встановлено, що наведені вище висновки не відповідають дійсності та спростовуються наданими позивачем копіями первинних бухгалтерських документів, які підтверджують їх реальність, у тому числі, і щодо руху активів позивача по сплаті за придбаний Товар (Феромарганець ФМн78), виходячи з наступного.
Пунктом 44.1 ст.44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У відповідності до п.2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні.
Згідно ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкуванням оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.
Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Отже, договір свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. 
Відповідно до вищенаведеного визначення господарська операція пов`язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.
Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.
Податковий кредит – сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом У цього Кодексу – п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України.
Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій , зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг - п.198.1 ст. 198 ПК України.
Пунктом 198.2 ст. 198 вказаного вище Кодексу, визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: 
- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; 
- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За приписами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:
- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до пункту 201.4, 201.6 статті 201 ПКУ податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Також і за приписами п.201.10 ст.201 наведеного вище Кодексу, встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.
Відповідно до пунктів 200.1, 200.2, 200.4 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.
При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу;
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Таким чином, з аналізу наведених норм видно, що датою виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість є, зокрема, дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, при цьому, передбачено, що право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Також, за вищезгаданими нормами передбачено, що підставами для формування податкового кредиту та податкових зобов`язань, витрат і доходів є наявність у платника податків належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарський операцій, зокрема і реєстрація податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних продавцем товарів та послуг, що дає право покупцю на віднесення вказаних сум до податкового кредиту.
Разом з тим, ні актом перевірки, ні Додатком №4 до цього акту перевірки, ні із наданих учасниками справи документів, судом не встановлено, а відповідачем не підтверджено жодними доказами відсутності у позивача податкових накладних по взаємовідносинах з його контрагентом – ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО» у спірний період за наведеними у Додатку №4 до акту перевірки господарськими операціями.
Таким чином, отримання позивачем від свого контрагента – ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО» податкових накладних, які були зареєстровані контролюючим органом у Єдиному реєстрі податкових накладних (доказів не проведення/зупинення реєстрації таких ПН у ЄРПН суду не надано), є обов`язковими підставами для включення їх до податкового кредиту з податку на додану вартість позивачем протягом звітного періоду згідно до вимог ст.ст.198,201 ПК України.
Позивачем на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з вище згаданим контрагентом, як до перевірки, так і до суду, були надані копії первинних бухгалтерських документів, копії укладеного договору поставки та Додаткова угода №1 до цього договору, які досліджуються судом нижче.
Так, 19.05.2023р. між ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ ФЕРРО» (як Постачальником) та ТОВ «ФЕРРУМ-СТІЛ» (як Покупцем) було укладено Договір поставки №19/05-23 від 19.05.2023р., за умовами якого Постачальник зобов`язувався поставити, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в Договорі, товар, асортимент, кількість і ціна якого зазначені в специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до договору, що є його невід`ємною частиною (п.1.1 договору).
Також за п.4.3 згаданого Договору, Постачальник зобов`язувався протягом 5 банківських днів з моменту відвантаження товару надати Покупцеві (його представнику) оригінали наступних документів: рахунок на оплату; видаткову накладну; товарно-транспортну накладну; паспорт якості Товару (виписку з сертифікату якості), що підтверджує гарантії якості та дотримання при виготовленні Товару ГОСТів, ДСТУ, ТІ, іншої нормативної документації.
03.01.2025р. до зазначеного вище Договору, між тими самими сторонами була укладена Додаткова угода №1 до договору поставки №19/05-23 за п.1.1 якої було передбачено, що Постачальник зобов`язувався поставити, а Покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в Договорі, товар, асортимент, кількість і ціна якого зазначені в рахунках на оплату та видаткових накладних, які є його невід`ємною частиною.
Кількість Товару обумовлюється в рахунках на оплату та видаткових накладних, які є його невід`ємною частиною – п.2.1 наведеної Додаткової угоди.
Факт реальності здійснення вказаних господарських операцій по постачанню Товару (Феромарганцю ФМн78) підтверджується копіями рахунків на оплату №52 від 17.04.2025р., №71 від 26.05.2025р. та №74 від 27.05.2025р., перевезення цього Товару здійснювалося за договорами про надання автотранспортних послуг ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , що підтверджено їх письмовими поясненнями та складеними ТТН №Р52 від 17.04.2025р., №Р69 від 26.05.2025р. та №Р72 від 27.05.2025р., які наявні у справі.
Також зі змісту наявних в матеріалах справи копій платіжних інструкцій №2301 від 19.05.2025р. на суму 124000,00 грн., №2423 від 27.05.2025р. на суму 130 000,00 грн., №3097 від 08.07.2025р. на суму 62000,00 грн. та копії листа позивача адресованого директору ТОВ «ТД «ФЕРРО» від 08.07.2025р. №08/07 судом встановлено, що позивачем за придбаний вище Товар було проведено оплату, де у складі вартості придбаного товару, позивачем було сплачено суми ПДВ 20%. 
Окрім того, до перевірки було надано і Паспорт якості товару, виданий ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «ФЕРРО», у примітці якого зазначено дату:17.04.2025р., а також вказано, що «Партія товару отримана від постачальника ТОВ «ВТОРАКТИВ», «Номер і дата вхідного документу: накладна №411 від 11.04.25, накладна №414 від 14.04.25».
А зі змісту копії Сертифікату якості №1604 від 16.04.2025р., виданого ТОВ «ЗапорожСпецСплав», який також надавався до перевірки, у його примітці встановлено, що партія отримана 14.04.2025, постачальник ТОВ «КРАМБЛ ПРОД» видаткова накладна №140425.
Вказані Паспорт якості товару та Сертифікат якості були наведені у Запереченнях на акт перевірки від 13.08.2025р., які безпідставно були проігноровані відповідачем та під час розгляду цих заперечень жодної оцінки вказаним документам контролюючим органом не надано при розгляді таких заперечень всупереч вимогам податкового законодавства, оскільки такі посилання у листі ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 28.08.2025р. №3944/32-00-07-08 відсутні.
Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що доводи відповідача про не надання до перевірки Сертифікату якості не відповідають дійсності та спростовані змістом вищенаведених Паспорту якості та Сертифікату якості товару.
В свою чергу, сплата позивачем у складі вартості товару сум ПДВ (рух його активів), як наслідок, надає право позивачеві на формування податкового кредиту чи/або бюджетного відшкодування з ПДВ за відповідні періоди в силу вищенаведених вимог ПК України.
Тому, суд приходить до висновку, що доводи посадової особи відповідача про завищення саме позивачем від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду в травні 2025р. на суму сплаченого вище позивачем ПДВ в розмірі 52666,67 грн. є неспроможними та такими, що суперечать вищенаведеним приписам податкового законодавства.
Щодо посилань відповідача на обов`язковість надання до податкової перевірки Сертифікату якості від виробника, висновку санітарно-епідеміологічної експертизи, декларації виробника, тощо з приводу якості товару, як первинних бухгалтерських документів, суд зазначає про наступне.
По-перше, у відповідності до вимог ст.19-1, ст.ст.20, 21, 41 ПК України до функцій контролюючих органів перевірка якості продукції/товару не віднесено, а відтак, вимоги щодо надання таких документів у ході проведення документальної невиїзної перевірки є перевищенням повноважень з боку посадових осіб контролюючого органу.
По-друге, суд звертає увагу відповідача на те, що відсутність сертифікату відповідності не підтверджує безтоварність (нереальність) господарської операції, оскільки сертифікат є технічним документом та засвідчує відповідність товару певним стандартам та вимогам. Сертифікати якості не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів. А тому, навіть їх відсутність не має вирішального значення для встановлення фактичного руху активів у процесі виконання поставок.
Аналогічний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 09.08.2022 у справі №380/1905/20, від 19.02.2026 у справі №560/15436/24 та від 13.03.2026р. у справі №820/1799/18.
Наведені у них правові висновки є релевантними до правовідносин у даній справі, відповідно, підлягають застосування судом у даних правовідносинах згідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що факт надання позивачем до перевірки Сертифікату якості товару є підтвердженим та констатує, що навіть і відсутність такого сертифікату якості (відповідності) товару не є підтвердженням нереальності вищенаведених господарських операцій з придбання Товару (Феромарганцю ФМн78) у контрагента позивача – ТОВ «ТД «ФЕРРО» у квітні-травні 2025р.
Що стосується доводів відповідача з приводу того, що із наданих документів встановити походження виробника/постачальника товару, неможливо внаслідок відсутності в ланцюгах задекларованого легального виробництва, суд зазначає про таке.
Проаналізовані вище норми податкового законодавства не покладають обов`язок на суб`єктів господарювання перевіряти походження товару під час його придбання, аж до виробника цього товару, таких приписів ПК України не містить.
Як встановлено судом зі змісту акту перевірки, а також Додатку №4 до акту перевірки від 30.07.2025р., його зміст взагалі не містить посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства.
Суд звертає увагу, що з акту перевірки, а також згаданого Додатку №4 до акту перевірки від 30.07.2025р., вбачається, що фактично доводи податкового органу зводяться до можливого порушення податкового законодавства контрагентами позивача (покупця товару) – ТОВ «ЗапорожСпецСплав» (виробник товару), ТОВ «ТД ФЕРРО» (постачальник товару) та не підтвердження ними постачання ТМЦ по ланцюгу в подальшому.
Разом з тим, у відповідності до вимог ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а відтак, не може свідчити про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Тобто, недотримання контрагентами позивача податкової дисципліни тягне за собою відповідальність саме для останніх.
Аналогічна правова позиція у викладена в постановах Верховного Суду, зокрема, від 27.03.2018 у справі № 805/92/16-а та від 26.10.2023 у справі № 805/4817/15-а.
В постанові від 04.12.2018 у справі № 802/851/18-а Верховний Суд висловив правову позицію, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.
Верховний Суд у постанові від 28.11.2018 у справі № 816/1959/17 вказав на те, що доводи податкового органу щодо не підтвердження руху товару по ланцюгу базуються лише на інформації, отриманій з Єдиного реєстру податкових накладних, однак правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин.
В постанові від 24.04.2018 у справі №813/8500/13-а Верховний Суд висловив правову позицію, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Так, у акті перевірки та у Додатку №4 до акту перевірки від 30.07.2025р. податковий орган посилається на можливі порушення податкового законодавства контрагентами позивача – ТОВ «ЗапорожСпецСплав» (неможливість виробництва товару), ТОВ «ТД «ФЕРРО» (неможливість поставки такого товару).
Проте, на підтвердження обізнаності позивача про неправомірні дії свого контрагента, а також злагодженість дій між ними у акті перевірки жодних обставин не наведено, таких доказів відповідачем суду не надано, а судом відповідних обставин під час розгляду даної справи не виявлено.
Відтак, суд зазначає, що самі по собі посилання контролюючого органу на податкову інформацію, отриману із ЄРПН та АІС «Податковий блок» щодо контрагентів контрагента платника податків, без встановлення та доведення конкретних порушень у взаємовідносинах між позивачем та його безпосереднім контрагентом, не є достатньою підставою для висновку про порушення позивачем вимог податкового законодавства.
При цьому, податковий орган не здійснював перевірки діяльності ТОВ «ТД «ФЕРРО» (постачальника товару) та його контрагентів у межах, які б дозволили встановити нереальність (безтоварність) спірних операцій. Фактично доводи відповідача ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені належними і допустимими доказами.
Так, Верховний Суд неодноразово та послідовно (про що уже зазначалося вище) висловлювався про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Цей підхід підтримано і Великою Палатою Верховного Суду у згаданій постанові від 07 липня 2022 року по справі № 160/3364/19.
Суд вважає необхідним, також, зауважити, що презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання, презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного, як це передбачено у частині другій статті 77 КАС України. Не підтвердження у ході судового розгляду належними доказами доводів податкового органу щодо нереальності господарських операцій платника надає таким доводам характеру припущень та не може слугувати підставою для визначення податкових донарахувань.
Наведений правовий висновок також викладений і у постанові Верховного Суду від 19.02.2026р. у справі №420/4051/24.
А відтак, аналіз зазначених вище досліджених судом документів спростовує висновки контролюючого органу, викладені у акті перевірки від 30.07.2025р., щодо неможливості підтвердити реальність господарської операції із вищевказаним контрагентом позивача – ТОВ «ТД ФЕРРО», у тому числі, і щодо руху активів позивача (сплати позивачем суми ПДВ в складі оплати вартості придбаних товарів), що було обов`язковою умовою (не тільки правом платника податку, а його обов`язком) для віднесення позивачем сум такого податку до податкового кредиту згідно до вимог вищенаведеного податкового законодавства.
За таких обставин, висновки контролюючого органу про безпідставність віднесення позивачем до податкового кредиту сум ПДВ по взаємовідносинах позивача із вищенаведеним контрагентом за перевіряємий спірний період, є необґрунтованими, такими, що суперечать нормам наведеного вище податкового законодавства, оскільки зроблені на припущеннях, що не передбачено нормами податкового законодавства, спростовуються вище дослідженими первинними бухгалтерськими документами, у тому числі, фактом наявності у позивача як покупця товару податкових накладних виписаних продавцем такого товарів (ТОВ «ТД «ФЕРРО»), які були податковим органом зареєстровані у ЄРПН, що не заперечувалося відповідачем при розгляді даної справи та свідчить про дотримання вимог податкового законодавства, як згаданим вище контрагентом-постачальником, так і позивачем, а також і виходячи з того, що саме контролюючий орган був наділений повноваженнями зупинити реєстрацію таких податкових накладних та перевірити реальність вчинення господарської операції за такими податковими накладними у порядку, визначеному п.201.16 ст.201 ПК України.
При цьому, слід зазначити, що факт реєстрації податкових накладних у ЄРПН, відсутність квитанцій про їх неприйняття, є свідченням наявності у платника податків підстав для формування податкового кредиту за такими податковими накладними.
Наведений правовий висновок узгоджений з і правовою позицією, викладеною Верховним Судом у його постанові від 18.02.2021р. у справі №816/1006/17.
Таким чином, аналіз вищенаведених документів та алгоритм дій позивача свідчить про те, що позивач діяв у повній відповідності до вимог чинного податкового законодавства, а саме: після отримання товару отримав від контрагента позивача – продавця товару - ТОВ «ТД «ФЕРРО» податкові накладні, які були зареєстровані у ЄРПН у встановленому законодавством порядку, їх реєстрація у ЄРПН відповідачем у відповідності до його повноважень зупинена не була, що давало позивачеві як покупцю товарів, право (обов`язок) на віднесення вказаних сум податку на додану вартість до податкового кредиту у своїй податковій звітності, з урахуванням того, що порушення вимог законодавства при їх складанні під час проведення перевірки посадовою особою контролюючого органу не встановлено, про що в акті не зазначено, а тому за викладених обставин та досліджених судом первинних бухгалтерських документів, які фіксують реальність здійснення господарських операцій, суд приходить до висновку про відсутність порушення саме позивачем як покупцем товару вимог п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.10. ст.201 ст.200 ПК України, виходячи із того, що відбувся у відповідний спірний період рух активів позивача по сплаті за придбані позивачем товари на користь вищенаведеного контрагента позивача, де у складі вартості придбаних товарів позивачем були і сплачені відповідні суми ПДВ, що підтверджено копіями платіжних інструкцій з відмітками банку та не спростовано відповідачем жодними належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.
А виходячи з того, що рух активів платника податків (позивача) фактично відбувся, що не спростовано відповідачем жодними доказами, позивач придбав товар (феромарганець ФМн78), висновки посадових осіб контролюючого органу щодо безпідставного оформлення господарських операцій позивачем по нереальних господарських операціях із вищенаведеним контрагентом, викладені в акті перевірки від 30.07.2025р., є лише припущеннями такої посадової особи податкового органу, які спростовуються вище дослідженими судом оформленими у встановленому законодавством порядку первинними бухгалтерськими документами, які відповідають вимогам ст.ст.1,2,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Тому, оспорюване податкове повідомлення-рішення, яке ґрунтується лише на припущеннях посадової особи контролюючого органу, які викладені у акті перевірки від 30.07.2025р. та спростовані вище дослідженими судом первинними бухгалтерськими документами, підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню. 
У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, представником відповідача під час судового розгляду справи не доведено жодними належними, достатніми та достовірними доказами правомірність прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення, не спростовані докази, які надані позивачем з урахуванням обставин встановлених судом у відповідності до вимог ст.72-77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення, тому відхиляються судом, посилання відповідача на те, що ТОВ «ЗапорожСпецСплав» не здійснював придбання сировини для виготовлення товару (феромарганцю ФМн78), а, відповідно, неможливо дослідити походження товару від виробника таких послуг по ланцюгу постачання від виробника, оскільки вказані наведені обставини не можуть бути підставами для позбавлення саме позивача, як покупця таких товарів, права на формування податкового кредиту за умови наявності у позивача всіх необхідних первинних бухгалтерських документів, які підтверджують реальність господарської операції у відповідності до норм ст.ст. 2, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та ст.44 ПК України з урахуванням зміни майнового стану позивача, зокрема, руху його активів, що не спростовано відповідачем, а також і виходячи із того, що юридична відповідальність носить індивідуальний характер за ст. 61 Конституції України, а, тому, позивач як кінцевий споживач придбаних товарів не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів.
У контексті наведеного, судом встановлено, що згідно копії Паспорту якості товару (надавався до перевірки) у примітці контрагентом-постачальником позивача зазначено, що цей Товар ним було придбано у ТОВ «ВТОРАКТИВ», накладні №411 від 11.04.25р., №414 від 14.04.25р., тобто, спірний Товар не придбавався у ТОВ ЗапорожСпецСплав, зазначені обставини посадовою особою були проігноровані взагалі.
Є безпідставними і доводи відповідача про те, що висновки податкового інспектора ґрунтуються на підставі аналізу ЄРПН та АІС «Податковий блок», оскільки податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах контролюючого органу відносно контрагентів позивача (суб`єктів господарювання) по ланцюгах постачання послуг, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами носить виключно інформаційний характер, може бути лише підставою для ініціювання перевірок або зустрічних звірок суб`єктів господарювання та не є безумовними доказами нереальності господарських операцій без дослідження первинних бухгалтерських документів суб`єкта господарювання, що також передбачено і нормами податкового законодавства.
Судом критично надається правова оцінка аргументам відповідача з приводу того, що придбання вказаного вище товару не мають під собою розумної економічно-обгрунтованої, необхідної і достатньої ділової (господарської) мети у зв`язку з обізнаністю підприємства з усіма ключовими моментами на кожному етапі постачання/продажу, з огляду на таке.
По-перше, посилаючись на відсутність достатньої ділової мети, податковий інспектор не навів жодних обґрунтувань та мотивів з яких він дійшов до такого висновку, з урахуванням того, що в акті перевірки відсутні будь-які посилання на порушення податкового законодавства саме позивачем, з урахуванням наданих усіх первинних бухгалтерських документів до перевірки, зокрема, ті, які підтверджують рух його активів за вказаними господарськими операціями.
По-друге, зазначаючи про «обізнаність підприємства з усіма ключовими моментами на кожному етапі постачання/продажу», податковий інспектор не навів мотивів у чому був обізнаний позивач, із якими ключовими моментами та про які етапи постачання/продажу йде мова, невідомо, відтак, вказані висновки податкового інспектора є лише якимись його невідомими припущеннями, що є неприпустимим з боку посадової особи податкового органу, який має діями виключно до вимог ПК України та ст.19 Конституції України.
По-третє, щодо ділової мети Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 (п.97, п.104) зазначила, що порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків; чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів; так само невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.
Зокрема, у пунктах 70, 71 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» ЄСПЛ дійшов висновків, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. Ураховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків з декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.
Зазначені правові висновки ВП Верховного Суду є застосовними до правовідносин у даній справі в силу ч.5 ст.242 КАС України.
Інші доводи представника відповідача уважно вивчені судом, проте, не заслуговують на увагу суду, оскільки вищевикладених висновків суду не спростовують.
Також слід зазначити, що судом враховується і те, що позивач не може нести відповідальності за недотримання вимог податкового законодавства контрагентами позивача, оскільки юридична відповідальність носить індивідуальних характер згідно ст. 61 Конституції України.
Окрім того, і відповідно до норм Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. 
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов`язки іншого платника податків. 
Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту або відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документально підтвердження розміру свого податкового кредиту.
Вказана правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом України у його постановах від 13.01.2009р., у постанові від 01.06.2010р., а також і у постановах від 26.12.2006р. №21-262, від 06.09.2008р., від 09.09.2008р. № 21-500во08, від 11.10.2006р. №21-593во06, від 31.01.2011р. №21-47а10.
Отже, доводи відповідача про те, що контролюючий орган при проведенні перевірки не може встановити повного ланцюгу постачання того чи іншого товару аж до виробників (по ланцюгу постачання), не може бути покладено в основу притягнення до відповідальності саме позивача як кінцевого споживача товарів, робіт та послуг за умови дотримання покупцем товару, робіт та послуг вимог податкового законодавства, зокрема, отримання податкової накладної, реєстрації її податковим органом у ЄРПН та проведення оплати за придбаний товар, де у складі вартості товару позивачем сплачено було і суму податку на додану вартість, що підтверджується матеріалами справи.
Отже, за умови сплати податку на додану вартість позивачем як покупцем у складі вартості товару (послуг) на нього не може бути покладено тягар відповідальності по сплаті такого податку вдруге, ще й за порушення податкового законодавства продавцем товару (послуг).
Також відповідачем не було надано жодних доказів і на підтвердження того, яким чином дії його контрагентів можуть впливати на дані податкового обліку позивача, а також і не наведено жодних підстав на підтвердження того, що позивач, як платник податків, діяв без належної обачності і обережності та позивачу було відомо про можливі порушення, які допускав його контрагент та/або контрагенти його контрагентів, аж до виробників продукції.
При цьому, слід зазначити, що висновки контролюючого органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях посадових осіб контролюючого органу не підтверджених будь-якими належними та допустимими доказами.
За викладеного, суд приходить до висновку, що із аналізу наданих первинних бухгалтерських документів у ході проведення перевірки у відповідача були відсутні будь-які правові підстави для висновків про нереальність вищевказаних господарських операцій позивача із його контрагентом - ТОВ «ТД «ФЕРРО», з урахуванням обставин та норм чинного податкового законодавства досліджених судом.
Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. 
Так, Європейський Суд з прав людини у своєму рішення від 22.01.2009р.(«Булвес «АД проти Болгарії») зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов`язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз. На думку Європейського Суду такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Право на податковий кредит є «власністю» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, яке повинно розглядатися як таке, що виникло у момент повного виконання нею своїх зобов`язань щодо податкової звітності з ПДВ. Визнання права на нарахування податкового кредиту було поставлено в залежність від виконання обов`язків постачальником, в той час коли це не залежало від волі одержувача поставки – застосування відповідних положень Закону «Про ПДВ» стало не передбаченим і самовільним. Платник податку не має абсолютно ніяких повноважень відслідковувати, контролювати і забезпечувати виконання постачальником його обов`язків із складення та подання декларації з ПДВ, а також обов`язку зі сплати ПДВ (п.43, п.69 зазначеного вище рішення Європейського Суду). 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права та свідчить про те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (рішення Європейського Суду від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).
З огляду на викладене, судом не приймаються доводи відповідача щодо покладення юридичної відповідальності на позивача за порушення, які нібито вчинені контрагентами позивача, які викладені в акті перевірки від 30.07.2025р., оскільки у відповідності до ст. 61 Конституції України та вищенаведених норм чинного податкового законодавства позивач не може і не повинен нести відповідальність за дії своїх контрагентів.
При цьому, судом враховується і те, що наведений акт перевірки взагалі не містить жодних посилань на порушення саме позивачем вимог податкового законодавства, які перешкоджали або забороняли позивачеві віднести суми податку на додану вартість по вищенаведених правовідносинах з наведеним вище контрагентом до податкового кредиту, з урахуванням того, що як свідчать матеріали справи, розрахунки між позивачем із вищевказаним контрагентом по отриманню позивачем товару від вказаного контрагента були проведені позивачем у безготівковому порядку та позивачем, як покупцем таких товарів, було сплачено суму податку на додану вартість у складі вартості товарів, що не спростовано відповідачем наданими документами та підтверджено дослідженими судом матеріалами справи.
Тобто, позивач, сплативши податок на додану вартість у складі вартості товару, робіт та послуг як покупець, дотримався всіх умов, визначених податковим законодавством щодо сплати податку на додану вартість, включив вказані суми до податкового кредиту, а отже, має законні та обґрунтовані сподівання на їх відшкодування відповідно до вимог податкового законодавства. 
Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що, при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення, відповідач порушив право позивача на формування податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «ТД «ФЕРРО» за спірний період, що перевірявся, передбачене нормами ст.198 ПК України, у зв`язку з чим таке порушене право позивача підлягає судовому захисту та відновленню шляхом визнання протиправним та скасування вищенаведеного податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу правомірність прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 30.07.2025р. обставини, що слугували підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення є неправомірними та не обґрунтованими, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є таким, що прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), у зв`язку з чим позовні вимоги позивача про визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення, прийнятого на підставі вищевказаних висновків, підлягають задоволенню.
Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень – Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. 00 коп. понесені позивачем згідно платіжної інструкції №84094 від 18.09.2025р.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕРРУМ-СТІЛ» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №000/611/32-00-07-13 від 04.09.2025р. – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати прийняте Східним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків податкове повідомлення-рішення №000/611/32-00-07-13 від 04.09.2025р.
Стягнути з бюджетних асигнувань Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (49031, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Олександра Поля, буд. 57, код ЄДРПОУ 43968079) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕРРУМ-СТІЛ» (51200, Дніпропетровська область, Самарівський район, м. Самар, вул. Гетьманська, буд. 35, кв.30, код ЄДРПОУ 43642500) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. 00 коп. (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок).
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва