ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2026 року м. Дніпро Справа № 904/4867/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач), 
судді: Кощеєв І.М., Вінніков С.В.
секретар судового засідання Солодова І.М.
за участю:
від прокуратури: Міщук Н.П. (в залі суду) - прокурор відділу;
від відповідача-1: не з`явився; 
від відповідача-2: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2025 (повне рішення складено 16.05.2025, суддя Рудь І.А.) у справі № 904/4867/24
за позовом керівника Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська обл. в інтересах держави
до відповідача-1: Лозуватської сільської ради, с. Лозуватка, Криворізький р-н, Дніпропетровська обл.
відповідача-2: Обслуговуючий кооператив "Садово-городнє товариство "Інгулець", с. Карачунівка, Криворізький р-н, Дніпропетровська обл.
про визнання незаконним, скасування рішення та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог
Керівник Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 05.07.2023 за № 121 "Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні";
- зобов`язати Обслуговуючий кооператив "Садово-городнє товариство "Інгулець" повернути Лозуватській сільській територіальній громаді в особі Лозуватської сільської ради будівлю насосної станції з обладнанням (електродвигун, агрегат електронасосний) загальною площею 130 кв.м., за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна. 
Судові витрати прокурор просить покласти на відповідачів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що виконавчим комітетом Лозуватської сільської ради 05.07.2023 прийнято рішення № 121 "Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні", яким спірну будівлю насосної станції з обладнанням включено до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні.
У подальшому, Лозуватська сільська рада на підставі незаконного рішення утвореного нею виконавчого комітету, який їй підзвітний та підконтрольний, та не є юридичною особою, розпорядилася комунальним майном всупереч вимогам чинного законодавства, передавши в оренду майно, яке не може бути об`єктом оренди. 
2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2025, у задоволенні позовних вимог керівника Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області до Лозуватської сільської ради, Обслуговуючого кооперативу "Садово-городнє товариство "Інгулець" про визнання незаконним, скасування рішення та повернення майна відмовлено в повному обсязі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що у пункті 8.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 сформульовано правовий висновок про те, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить позивачу ефективно відновити володіння відповідною земельною ділянкою (подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20. З огляду на це суд дійшов висновку, що визнання незаконними та скасування рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 05.07.2023 за № 121 "Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні" не дозволить позивачу ефективно відновити володіння спірним майном, такі вимоги не підлягають задоволенню.
Крім цього, господарський суд наголосив, що укладений договір оренди №15 від 24.08.2023 спрямований на використання майна комунальної власності безпосередньо в інтересах громадян України, предмет договору не відноситься до обмежених з обігу об`єктів цивільного права, та не є таким, що порушує публічний порядок, а саме визнання його нікчемним на підставі статті 228 ЦК України призведе до повернення Обслуговуючим кооперативом «Садово-городнє товариство «Інгулець» орендованого майна - приміщення насосної станції з обладнанням за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна, власнику - Лозуватській сільській територіальній громаді в особі Лозуватської сільської ради та призведе до повного припинення водопостачання трьох населених пунктів Лозуватської територіальної громади, внаслідок чого люди будуть позбавлені можливості задовольняти найпростіші потреби. Окремо суд звернув увагу, що основним заняттям та засобом заробітку для існування населення, що проживає в сільській місцевості є городинна та тваринництво, а це саме ті заняття, які без води просто не можуть існувати.
Додатково місцевий суд констатував, що у цій справі відсутні відомості про те, що відповідачі мали умисел на порушення правового господарського порядку.
3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням суду, через систему «Електронний суд», заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенко Олександра Анатолійовича в інтересах держави, звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду від 06.05.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги керівника Криворізької центральної окружної прокуратури. Стягнути на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги. Повідомити учасників справи та Дніпропетровську обласну прокуратуру про дату та час слухання справи.
4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що предметом договору майна, що належить до комунальної власності Лозуватської сільської №15 від 24.08.2025 є приміщення насосної станції з обладнанням (електродвигун, агрегат електронасосний) площею 130 кв.м, розташоване по вул. Набережна в с. Інгулець, за цільовим призначенням об`єкта - для перекачування води з річки Інгулець для потреб населення села Інгулець, села Дружба, села Радіонівка. 
Позовні вимоги прокурора обґрунтовано законодавчою забороною передачі в оренду обмежено оборотоздатного майна. Зокрема, пунктом 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» законодавець відносить об`єкти інженерної інфраструктури, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов`язані з постачанням споживачам води саме до об`єктів з особливим статусом, що забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, та на які розповсюджується заборона щодо їх передачі в оренду. 
Проте, як вважає прокурор в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно посилаючись на ч. 3 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», визнав спірне нерухоме майно частиною єдиного майнового комплексу, яке може бути передано в оренду. Однак, на переконання прокурора, вказаний висновок суду спростовується матеріалами справи та нормами чинного законодавства, зокрема: відповідно до Класифікатору будівель та споруд НК 018:2023, затвердженого наказом Мінекономіки від 16.05.2023 №3573, насосні станції водозабору відносяться до розділу «Інженерних мереж». 
Також Кабінет Міністрів України у розпорядженні від 26.04.2024 № 364-р визначає насосну станцію як об`єкт інженерної інфраструктури водопровідно каналізаційного господарства. 
Отже, спірна будівля насосної станції з обладнанням в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є об`єктом обмежено оборотоздатним та не може передаватися в оренду. Статус спірного об`єкту як майна обмеженого у цивільному обороті виключає можливість будь-якого розпорядження цим майном на весь час існування у нього такого статусу. 
Окрім цього, апелянт вважає хибними висновки суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності». Так, вказаний закон регулює правовідносини, пов`язані з орендою цілісних майнових комплексів.
Згідно з пунктом 3 Національного стандарту 1 «Засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440, цілісні майнові комплекси - це об`єкти, сукупність активів яких дає змогу провадити певну господарську діяльність; цілісними майновими комплексами є підприємства, а також їхні структурні підрозділи (цехи, виробництва, дільниці тощо), які можуть бути виділені в установленому порядку в самостійні об`єкти з подальшим складанням відповідного балансу і можуть бути зареєстровані як самостійні суб`єкти господарської діяльності.
Разом з тим, за змістом договору оренди майна №15 від 24.08.2023 вбачається, що об`єктом оренди є саме окреме індивідуально визначене майно, а не єдиний майновий комплекс у складі підприємства чи структурного підрозділу. 
Крім того, Законом України «Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності» передбачений спеціальний порядок передачі об`єктів в оренду, яким серед іншого, передбачено порядок погодження умов конкурсу з Мінрегіоном; обов`язок орендаря одержати ліцензію на відповідний вид господарської діяльності; дотримання сторонами істотних умов договору, у тому числі обов`язок орендаря щодо страхування взятого в оренду об`єкта тепло, водопостачання і водовідведення; обов`язок нотаріального посвідчення такого договору, укладеного на строк більш як три роки; обов`язок реєстрації укладеного договору центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері житлово комунального господарства тощо. 
Водночас, як стверджує скаржник, що передача спірного майна не проводилася за спеціальним порядком передачі об`єктів в оренду, визначеним Законом України «Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності», а відтак висновок суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин Закону України «Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності» є необґрунтованим. 
Апелянт вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору оренди та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, оскільки: по-перше, прокурором перша позовна вимога не заявлялася, а по-друге, прокурором обґрунтовано належними та допустимим доказами наявність підстав для захисту інтересів держави, які полягають у порушенні встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження майном, що перебуває у комунальній власності, незаконній передачі в користування об`єкта комунальної власності, який не може бути об`єктом оренди згідно чинного законодавства.
На переконання скаржника рішенням виконавчого комітету Лозуватської сільської ради від 05.07.2023 №121 «Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні», неправомірно визначено статус комунального майна, що вказує на неодноразовість застосування такого рішення, а його нескасування може призвести до майбутніх намагань органу місцевого самоврядування передати вказане майно в оренду. Тобто перебування цього майна в Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні, є порушенням і на майбутнє також, оскільки може призвести до майбутніх намагань органу місцевого самоврядування передати вказане майно в оренду. 
Крім того, скаржник звертає увагу, що відмовляючи у задоволенні позову прокурора в частині визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради №121 від 05.07.2023 суд послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 07.11.2018 у справі №488/5027/14, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16, від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, які склалися у правовідносинах, які не є релевантними (подібними, тотожними) до спірних у цій справі, оскільки прокурором такі позовні вимоги - щодо скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності та про визнання недійсним договору оренди майна, не заявлялися.
5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
6. Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.06.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/4867/24. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 904/4867/24.
11.06.2025 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.06.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенко Олександра Анатолійовича в інтересах держави на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2025 у справі № 904/4867/24. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 19.11.2025 о 10 год. 40 хв.
У зв`язку з тим, що відповідно до ст. 89 Закону України «Про судоустрій», у період з 17 по 21 листопада 2025 року колегія суддів у складі головуючого судді Чус О.В. (доповідача) та суддів Кощеєва І.М., Дарміна М.О. проходила підготовку суддів апеляційних господарських судів з метою підвищення кваліфікації, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.11.2025 розгляд апеляційної скарги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенко Олександра Анатолійовича в інтересах держави на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2025 у справі № 904/4867/24 призначено у судовому засіданні на 18.03.2026 о 10:40 год. 
18.11.2026 від заступника керівника Криворізької центральної окружної прокуратури Айдарова-Петрушкевич Є.В. через підсистему «Електронний суд» до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про долучення до справи доказів: копії листа окружної прокуратури від 04.09.2025 №59-8209вих-25 та відповіді Лозуватської сільської ради від 11.09.2025; копії рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради від 25.08.2025 №178 «Про припинення дії договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності Лозуватської сільської ради з Обслуговуючим кооперативом «Садово-городнє товариство «Інгулець»; копії додаткової угоди №1 від 29.08.2025 до Договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності Лозуватської сільської ради №15-2025 від 24.08.2023; копії акту повернення з оренди нерухомого визначеного майна від 29.08.2025 та врахувати їх під час розгляду справи №904/4867/24.
В клопотанні повідомлено, що на запит прокуратури від 04.09.2025 №59- 8209вих-25 Лозуватською сільською радою надано відповідь від 11.09.2025, з якої встановлено, що її виконавчим комітетом прийнято вказане рішення, окрім того, укладено Додаткову угоду №1 від 29.08.2025 до Договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності Лозуватської сільської ради №15-2025 від 24.08.2023, відповідно до якої сторонами вирішено припинити дію вказаного Договору з 01.09.2025. 
Окрім того, сторонами складено акт повернення з оренди нерухомого визначеного майна від 29.08.2025 внаслідок припинення Договору оренди №15-2025 від 24.08.2023, відповідно до якого Обслуговуючий кооператив «Садово городнє товариство «Інгулець» (Орендар) повертає, а Лозуватська сільська рада (Балансоутримувач/Орендодавець) приймає зі строкового платного користування нерухоме майно, що належить до комунальної власності, а саме: приміщення насосної станції загальною площею 130 кв.м. у с. Інгулець, вул. Набережна з обладнанням: електродвигун, агрегат електронасосний». 
Також прокурором повідомлено, що зазначені документи не могли бути подані позивачем до суду першої інстанції, оскільки рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради було прийнято 25.08.2025, Додаткова угода №1 укладена 29.08.2025, нерухоме майно повернуто 29.08.2025, тобто після розгляду справи судом першої інстанції та відкриття апеляційного провадження.
На підставі розпорядження керівника апарату суду №241/26 від 17.03.2026, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Дарміна М.О., протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2026 визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Вінніков С.В.
У судове засідання 18.03.2026 з`явився прокурор. Представники відповідача 1 та відповідача 2 не з`явилися; про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 ГПК України).
Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
У судовому засіданні 18.03.2026 була оголошена вступна та резолютивна частини постанови Центрального апеляційного господарського суду.
7. Встановлені судом обставини справи
Криворізькою центральною окружною прокуратурою, під час здійснення представницьких повноважень, встановлено факт незаконної передачі в оренду об`єктів інженерної інфраструктури, пов`язаних з постачанням споживачам води, що перебувають у комунальній власності, а саме: насосну станцію (будівля) з обладнанням (електродвигун, агрегат електронасосний), за наступних обставин.
Так, встановлено, що виконавчим комітетом Лозуватської сільської ради 05.07.2023 прийнято рішення №121 «Про включення об`єкту до Переліку Першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні», яким спірну будівлю насосної станції з обладнанням включено до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні.
Згідно з інформації, розміщеної в системі онлайн аукціонів з продажу та передачі в оренду майна «Прозорро.Продажі», з`ясовано, що 03.08.2023 Лозуватською сільською радою проведено аукціон з передачі в оренду приміщення насосної станції з обладнанням по вул. Набережна в с. Інгулець, за цільовим призначенням об`єкта - для перекачування води з річки Інгулець для потреб населення села Інгулець, села Дружба, села Радіонівка (номер аукціону – LLE001-UA-20230724-38767).
За наслідками аукціону з переможцем - Обслуговуючим кооперативом «Садово-городнє товариство «Інгулець» 24.08.2023 укладено договір №15 оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Лозуватської сільської ради (а.с. 28-35 том 1).
За вказаним договором оренди та додатків до нього вбачається, що об`єктом оренди є насосна станція з обладнанням - електродвигуном та агрегатом електронасосним загальною площею 130 кв.м.
Згідно розділу 7.1 договору щодо цільового призначення майна вбачається, що насосна станція з обладнанням надається в оренду тільки для перекачування води з р. Інгулець для потреб населення с. Інгулець, с. Дружба, с. Радіонівка.
Цей договір укладено строком на 5 років, тобто до 23.08.2028 включно, (п.12.1 розділу 1 договору) та в силу ч. 2 ст. 793 ЦК України не підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до п. 2.1 розділу II незмінюваних умов спірного договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання акта приймання-передачі майна.
Акт приймання-передачі підписується між Орендарем і Орендодавцем (балансоутримувачем) одночасно з підписанням цього договору.
На виконання вказаного договору орендодавець - Лозуватська сільська рада передала, а орендар - Обслуговуючий кооператив «Садово-городнє товариство «Інгулець» прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що належить до комунальної власності, а саме: приміщення насосної станції з обладнанням (електродвигуном та агрегатом електронасосним) за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна, що підтверджується підписаним сторонами договору Актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 24.08.2023 (а.с. 35-36 том 1).
Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор вказує на те, що будівля насосної станції з обладнанням за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» є об`єктом обмежено обороноздатним та не може передаватися в оренду.
Статус спірного об`єкту як майна обмеженого у цивільному обороті виключає можливість будь-якого розпорядження цим майном на весь час існування у нього такого статусу.
Однак, Лозуватська сільська рада, на підставі незаконного рішення утвореного нею виконавчого комітету, який їй є підзвітним та підконтрольним та, як встановлено, не є юридичною особою, всупереч вимогам п. 2 ч. 2 ст. З Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 19 Конституції України, реалізувала вказане протиправне рішення шляхом проведення аукціону та подальшого укладення Договору оренди №15 від 24.08.2023, відповідно до якого передала в оренду обмежено обороноздатний об`єкт.
Крім того, сільська рада і на теперішній час не вбачає порушень вимог чинного законодавства, що підтверджується листами Лозуватської сільської ради від 02.05.2024 за вих. №1699/0/2-24, від 30.05.2024 за вих. №2010/0/2-24 та від 08.08.2024 за вих. №59-7250вих-24.
Прокурор вважає, що вищевказаним рішенням виконавчого комітету Лозуватської сільської ради від 05.07.2023 №121 «Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні», неправомірно визначено статус комунального майна, що вказує на неодноразовість застосування такого рішення, а його нескасування може призвести до майбутніх намагань органу місцевого самоврядування передати вказане майно в оренду.
Тобто перебування цього майна в Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні, є порушенням і на майбутнє також.
На підставі вищевикладеного, рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 05.07.2023 №121 «Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні» підлягає визнанню незаконним та скасуванню.
Крім того, прокурор вказує на те, що відповідно до листа Державного агентства водних ресурсів України від 29.05.2024 за вих. №550/ДП/21-24 вбачається, що у Обслуговуючого кооперативу «Садово-городнє товариство «Інгулець» відсутній дозвіл на спеціальне водокористування.
Таким чином, Обслуговуючий кооператив «Садово-городнє товариство «Інгулець» в розумінні норм чинного законодавства є водокористувачем, оскільки здійснює забір води з водного об`єкту та передає споживачам воду, а отже не має права використовувати орендоване майно за цільовим призначенням - для перекачування води з р. Інгулець для потреб населення с. Інгулець, с. Дружба, с. Радіонівка без дозволу на спеціальне водокористування.
Також, незаконна передача в оренду комунального майна, породжує негативні наслідки для Лозуватської сільської територіальної громади, зокрема до пришвидшеного виведення з ладу орендованого комунального майна, до ризику завдання шкоди життю та здоров`ю користувачів насосного та допоміжного обладнання через відсутність належного та кваліфікованого його обслуговування, та як наслідок до небезпечного та неякісного надання послуг з водопостачання.
Таким чином, внаслідок неналежної експлуатації переданого в оренду обладнання, а також діяльності, що порушує вимоги природоохоронного законодавства, існує постійний ризик припинення водопостачання, що є життєво необхідною сферою для населення сіл с. Інгулець, с. Дружба, с. Радіонівка.
Отже, рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 05.07.2023 №121 «Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні» прийнято з порушенням вимог п. 2 ч. 2 ст. З Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 19 Конституції України, порушує права та інтереси Лозуватської сільської територіальної громади, а тому є незаконним та підлягає скасуванню.
В свою чергу, укладений договір оренди №15 від 24.08.2023 спрямований на використання всупереч закону майна комунальної власності, порушує правовий режим обмежених з обігу об`єктів цивільного права, тобто є таким, що порушує публічний порядок, а отже є нікчемним на підставі статті 228 ЦК України, а відтак наслідком недійсності нікчемного правочину є повернення Обслуговуючим кооперативом «Садово-городнє товариство «Інгулець» орендованого майна - приміщення насосної станції з обладнанням за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна, власнику - Лозуватській сільській територіальній громаді в особі Лозуватської сільської ради.
Вказані обставини і стали причиною виникнення даного спору.
8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Апеляційний господарський суд, переглядаючи в апеляційному порядку оскаржуване судове рішення, в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом попередньої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку, що апеляційна скарга заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури підлягає задоволенню з наступних підстав.
Щодо наявності підстав представництва прокурором інтересів держави у спірних відносинах колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".
Згідно із статтею 327 Цивільного кодексу України та частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування").
Частиною 5 статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Отже, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Лозуватська сільська рада. Лозуватська сільська територіальна громада, як власник спірного об`єкта, делегує Лозуватській сільській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, воля територіальної громади, як власника, може виражатися лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та інтересам територіальної громади (такої ж позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, а також Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 922/623/20).
Враховуючи викладене, здійснення Лозуватською сільською радою розпорядження майном з підстав, не передбачених законом, не може оцінюватися як вираження волі територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.
Згідно з частиною 7 статті 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Регулювання сфери водопостачання та водовідведення є питанням державної політики як сукупності ціннісних цілей, державно-управлінських заходів, рішень і дій, порядку реалізації державнополітичних рішень (поставлених державною владою цілей) і системи державного управління розвитком країни. Передача в оренду об`єктів комунальної власності з особливим статусом з порушенням вимог чинного законодавства підриває матеріальну і фінансову основу місцевого самоврядування, що в свою чергу завдає шкоду інтересам держави.
Отже, Лозуватська сільська рада, в порушення вимог пункту 2 частини 2 статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також в порушення вимог статті 19 Конституції України, передала в оренду обмежено оборотоздатний об`єкт – об`єкти водопостачання, чим також сприяла незаконній діяльності щодо постачання води населенню, яка може бути припинена, як така, що завдає шкоди водам та призводить до порушення інтересів Лозуватської сільської територіальної громади в частині втрати можливості забезпечення водою внаслідок порушень вимог чинного законодавства.
У даному випадку порушення інтересів держави полягають у порушенні встановленого законом порядку володіння, користування і розпорядження майном, що перебуває у комунальній власності, незаконній передачі в користування об`єкта комунальної власності, який не може бути об`єктом оренди згідно чинного законодавства.
Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах або орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави (п.157).
Крім того, у п.п. 115-117 вищевказаної постанови, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача. Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.
При цьому фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор.
Чинним законодавством не допускається поєднання в одній особі позивача і відповідача (правова позиція Верховного Суду України, наведена в ухвалі від 02.03.2011 у справі № 6-58303-св10). Крім того, втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим із відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів (постанова Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18).
У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади, у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи у публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином, або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів.
У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави.
За таких обставин визначення Лозуватської сільської ради відповідачем у справі є правомірним.
Відтак суд апеляційної інстанції погоджується з наявністю підстав для представництва прокурором інтересів держави у цій справі, оскільки інший орган, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі Лозуватської сільської територіальної громади, відсутній. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2024 у справах № 916/4033/21 та № 922/3960/19. 
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Завданням суду при здійсненні правосуддя в силу положень статті 2 Закону України "Про судоустрій України" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією та законами України, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Згідно з положеннями статті 2 Господарського процесуального кодексу України та статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є його порушення, невизнання або оспорення. Зазначені норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
У розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Як зазначено у пункті 5.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер.
У такому випадку вимогу про визнання рішення незаконним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.
Нормативний акт - це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов`язки тільки у того суб`єкта (чи визначеного ними певного кола суб`єктів), якому вони адресовані.
Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову. Недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття акта, у тому числі стосовно його форми, строків прийняття тощо, може бути підставою для визнання такого акта недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного акта. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним, якщо інше не передбачено законодавством.
Отже, індивідуальні акти можуть бути оскаржені лише особами, безпосередні права, свободи чи охоронювані законом інтереси яких такими актами порушені. У зв`язку з цим при вирішенні справи суду належить з`ясувати, які конкретно права та охоронювані законом інтереси позивача порушені оспорюваним актом.
Згідно із статтею 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
При цьому, скасування акта індивідуальної дії означає, що такий акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття.
У Рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.
Згідно із частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він визнається недійсним у судовому порядку.
Статтею 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини першої статті 51 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.
Виконавчий комітет ради є підзвітним і підконтрольним раді, що його утворила, а з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади (частина 8 статті 51 цього Закону).
Відповідно до п.п.1 п.а) статті 29 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.
Як вже було зазначено вище, відповідно до рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради 05.07.2023 №121 «Про включення об`єкту до Переліку Першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні» спірну будівлю насосної станції з обладнанням включено до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні.
У подальшому, Лозуватська сільська рада на підставі вказаного рішення розпорядилася комунальним майном: 24.08.2023 укладено договір №15 оренди нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності Лозуватської сільської ради. 
На виконання умов договору орендодавець - Лозуватська сільська рада передала, а орендар - Обслуговуючий кооператив «Садово-городнє товариство «Інгулець» прийняв у строкове платне користування нерухоме майно, що належить до комунальної власності, а саме: приміщення насосної станції з обладнанням (електродвигуном та агрегатом електронасосним) за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна, що підтверджується підписаним сторонами договору Актом приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 24.08.2023 
В той же час, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 2 ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об`єктами оренди: об`єкти, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України, зокрема: об`єкти інженерної інфраструктури та благоустрою міст, інших населених пунктів, включаючи мережі, споруди, устаткування, які пов`язані з постачанням споживачам води, газу, тепла, а також відведенням і очищенням стічних вод, крім випадків, передбачених законодавством.
Частиною 1 статті 178 Цивільного кодексу України унормовано, що види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту) або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), а також види об`єктів цивільних прав, що можуть належати лише певним учасникам обороту, встановлюються законом.
Визначення на законодавчому рівні об`єктів, що обмежені в обороті і не можуть перебувати у приватній власності або в користуванні, є умовою дотримання конституційного режиму права власності на них.
Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається законодавчими актами, зокрема Конституцією України, Земельним кодексом України, іншими законами. Саме законодавчими актами забороняється перебування певних об`єктів власності Українського народу, державної та комунальної власності у приватній власності або в оренді.
Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).
Таким чином, відповідно до вищевказаного положення Закону мережі, споруди, устаткування, які пов`язані з постачанням споживачам води віднесено саме до об`єктів з особливим статусом, які забезпечують виконання державою своїх функцій, забезпечують обороноздатність держави, її економічну незалежність, та об`єкти права власності Українського народу, майно, що становить матеріальну основу суверенітету України та на які розповсюджується заборона щодо їх передачі в оренду.
За таких обставин, з огляду на приписи статей 177, 178 Цивільного кодексу України, пункту 2 частини 2 статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" цивільний оборот об`єктів цивільного права, пов`язаних з водопостачанням, є обмеженим.
Отже, будівля насосної станції з обладнанням у с. Інгулець, вул. Набережна; з обладнанням: електродвигун, агрегат електронасосний; загальна площа приміщення - 130 кв.м., в силу вимог п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є об`єктом обмежено оборотоздатним та не може передаватися в оренду.
Таким чином, всупереч викладеного, будівля насосної станції з обладнанням (електродвигун, агрегат електронасосний) площею 130 кв.м, розташоване по вул. Набережна в с. Інгулець, за цільовим призначенням об`єкта - для перекачування води з річки Інгулець для потреб населення села Інгулець, села Дружба, села Радіонівка була передана в оренду Обслуговуючому кооперативу «Садово-городнє товариство «Інгулець».
Колегія суддів звертає увагу, що статус спірного об`єкту як майна обмеженого у цивільному обороті виключає можливість будь-якого розпорядження цим майном на весь час існування у нього такого статусу.
Апеляційний суд також вважає, що Закон України "Про особливості передачі в оренду об`єктів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності" не поширюється на спірні правовідносини у даній справі.
Відповідно до ст. 2 вказаного Закону дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані з: передачею в оренду цілісних майнових комплексів підприємств, їхніх структурних підрозділів у сферах теплопостачання, водопостачання та водовідведення, що перебувають у комунальній власності; господарським використанням об`єктів оренди відповідно до цього Закону.
У даному випадку переданий в оренду спірний об`єкт, пов`язаний з постачанням споживачам води (будівля насосної станції з обладнанням (електродвигун, агрегат електронасосний) загальною площею 130 кв.м., за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна) не є цілісним майновим комплексом.
Крім цього, матеріалами справи також підтверджується, що будівля насосної станції з обладнанням не є частиною єдиного майнового комплексу підприємства чи його структурного підрозділу, а виступає самостійним об`єктом інженерної інфраструктури.
Відтак у суду попередньої інстанції були відсутні правові підстави для застосування випадку, передбаченого ч. 3 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до якого нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно із складу єдиного майнового комплексу, забороненого до оренди, може бути об`єктом оренди, якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.
Враховуючи, що виконавчим комітетом Лозуватської сільської ради неправомірно, всупереч вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено статус комунального майна (будівлі насосної станції з обладнанням), як об`єкта, що може бути передано в оренду, вимога прокурора про визнання незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 05.07.2023 за № 121 "Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні", є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Аналізуючи належність способу захисту порушеного права, шляхом визнання незаконним, скасування рішення органу місцевого самоврядування, обраного прокурором, та на підставі якого до Переліку об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні включено обмежено оборотоздатний об`єкт, апеляційний суд відзначає, що рішення виконавчого комітету не вичерпало своєї дії шляхом виконання (укладенням відповідного договору оренди), є чинним та породжує відповідні правові наслідки. Отже, якщо рішення не буде скасовано, це може призвести до майбутніх намагань органу місцевого самоврядування передати вказане майно в оренду.
Стосовно підстав нікчемності договору оренди нерухомого майна та застосування його наслідків у вигляді повернення майна власнику, Лозуватській сільській територіальній громаді в особі Лозуватської сільської ради колегія суддів зазначає таке.
Частина перша статті 68 Конституції України закріплює обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Виконання цього обов`язку забезпечується ч. 2 цієї статті шляхом встановлення презумпції знання законів кожним: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
За усталеною практикою Верховного Суду, якщо недійсність певного правочину встановлена законом, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо юридичних наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, оцінює правочин на предмет його нікчемності. Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.
Відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Так, статтею 228 Цивільного кодексу встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними, - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах, установлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України).
Таким чином, правила, що застосовуються до правочинів, які є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 228 Цивільного кодексу України, і правочинів, які є оспорюваними відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, є різними.
Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 у справі № 908/3736/15 зазначив, що до правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, відносяться:
1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;
2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Отже є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.
Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15, аналізуючи приписи статті 228 Цивільного кодексу України, також зазначив, що виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
Відтак, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.08.2023 у справі № 754/16217/21, від 02.07.2020 у справі № 910/4932/19, від 10.03,2020 у справі № 910/24075/16, від 31.10.2019 у справі № 461/5273/16.
Велика Палата Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 визначила, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Заборонена законом передача в оренду обмежено оборотоздатного майна - об`єктів інженерної інфраструктури, пов`язаних з постачанням споживачам води беззаперечно порушує публічний порядок і такий правочин є нікчемним з огляду на положення статті 228 Цивільного кодексу України.
У разі, коли сторона правочину вважає його нікчемним, вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи вимоги його нікчемністю.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України).
Недійсний правочин не створює для сторін тих прав та обов`язків, які зумовлені його вчиненням, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Одним із таких наслідків є реституція. Вона спрямована на відновлення status quo у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину.
Отже, якщо договір є повністю чи частково виконаним, то визнання його недійсним без одночасного застосування наслідків недійсності правочину не призведе до поновлення майнових прав держави (пункт 37 постанови Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 927/864/21).
Відповідно до правового висновку Верховного Суду від 21.11.2023 у справі № 908/423/20 у разі, якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, і таке майно залишається у набувача, то позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину є ефективним способом захисту.
З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що укладений договір оренди № 14 від 11.07.2023 спрямований на використання всупереч закону майна комунальної власності, порушує правовий режим обмежених з обігу об`єктів цивільного права, тобто є таким, що порушує публічний порядок, а відтак є нікчемним на підставі статті 228 Цивільного кодексу України. Наслідком недійсності нікчемного правочину є повернення Обслуговуючим кооперативом "Садово-городнє товариство "Інгулець" орендованого майна - будівлі насосної станції з обладнанням її власнику - Лозуватській сільській територіальній громаді в особі Лозуватської сільської ради.
Таким чином, позовні вимоги заступника керівника Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області підлягають задоволенню.
9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Частиною 1 ст. ст. 277 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на вищевикладене судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенко Олександра Анатолійовича в інтересах держави, а відтак рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2025 у справі № 904/4867/24 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити.
10. Судові витрати.
Відповідно до ч.14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатом розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції прийнято нове судове рішення - про задоволення позову, витрати скаржника зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та витрати по сплаті судового збору за подання позову підлягають покладенню на відповідачів з кожного.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275-277, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2025 у справі № 904/4867/24 – задовольнити.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 06.05.2025 у справі № 904/4867/24 – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 05.07.2023 за №121 “Про включення об`єкту до Переліку першого типу об`єктів комунальної власності Лозуватської сільської ради, що підлягають передачі в оренду на аукціоні”, про що видати наказ. 
Зобов`язати Обслуговуючий кооператив “Садово-городнє товариство “Інгулець” (ЄДРПОУ 36721934) повернути Лозуватській сільській територіальній громаді в особі Лозуватської сільської ради (ЄДРПОУ 04339860) будівлю насосної станції з обладнанням (електродвигун, агрегат електронасосний) загальною площею 130 кв.м. за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Інгулець, вул. Набережна, про що видати наказ.
Стягнути з Лозуватської сільської ради на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 2 422,40 грн., про що видати наказ.
Стягнути з Обслуговуючого кооперативу “Садово-городнє товариство “Інгулець” на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 2 422,40 грн., про що видати наказ.
Стягнути з Лозуватської сільської ради на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн., про що видати наказ.
Стягнути з Обслуговуючого кооперативу “Садово-городнє товариство “Інгулець” на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн., про що видати наказ.
Видачу наказів на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова підписана суддями Чус О.В., Вінніков С.В. 16.04.2026, суддею Кощеєв І.М., у зв`язку з перебуванням у відпустці, _________________

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя С.В. Вінніков