ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1621/26 Справа № 175/3594/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О.М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Красвітної Т.П., Макарова М.О.,
за участю секретаря судового засідання — Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Цівань Наталії Володимирівни на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2025 року у складі судді Бойко О.М. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Кайко Ольга Петрівна, про визнання права власності,–

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Цівань Н.В., про забезпечення позову (вид. мат. т. 1 а.с. 31-32).
Не погодившись з такою ухвалою, представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Цівань Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким її заяву про забезпечення позову задовольнити в повному обсязі вид. мат. т. 1 а.с. 37-43).
Відповідач ОСОБА_2  скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі (вид. мат. т. 2 а.с. 61-64).
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення — без змін, з огляду на таке.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення чи неможливості виконання можливого майбутнього рішення суду у даній справі, заходи забезпечення позову запропоновані позивачем є неспівмірними із заявленими позовними вимогами та можуть порушувати права відповідача, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви в цій справі.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).
Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17 червня 2024 року в справі №644/1482/22, від 01 травня 2024 року в справі №638/6777/23, від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23, від 11 серпня 2022 року в справі №522/1514/21 (провадження №61-19123св21) та інших.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі №201/9686/23.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 (провадження №14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У справі, яка переглядається, позивач пред`явила позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа: ПН ДРНО Кайко О.П., про визнання права власності (вид. мат. т. 1 а.с. 62-68).
В подальшому позивач подала до суду заяву про зміну предмету позову (вид. мат. т. 2 а.с. 1-12).
Предметом розгляду у даній справі є в тому числі автомобіль марки Volvo, модель XC90, тип — легковий універсал-В, 2012 року випуску, VIN — код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 та житловий будинок АДРЕСА_1 .
В заяві про забезпечення позову просить суд забезпечити позов шляхом заборони відповідачці ОСОБА_2 , та іншим особам, використовувати та розпоряджатися транспортним засобом - автомобілем Volvo, модель ХС90, тип - легковий універсал-В, 2012 року випуску, VIN – код НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , до розгляду справи по суті та заборонити ОСОБА_2 , та будь-яким державним реєстраторам прав на нерухоме майно, а також іншим суб?єктам на яких покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти реєстраційні дії (реєстрація прав та їх обтяжень) із будинком АДРЕСА_1 . 
В обґрунтування своєї заяви про забезпечення позову заявник зазначила про те, що починаючи з лютого 2024 року та по теперішній час автомобіль Volvo, д.н.з. НОМЕР_2 постійно експлуатується невідомою особою (ймовірно хлопцем онучки відповідачки), що приводить до технічного зносу автомобіля, ризику механічних пошкоджень та ризику фізичного знищення автомобіля, що в подальшому може ускладнити виконання рішення, оскільки вказане майно може бути використане, як майно, що підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження. Окрім того, позивачу стало відомо про те, що відповідачка виставила на платформі оголошень OLX на продаж будинок АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів, враховуючи відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій спрямованих на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що доводи заяви позивача про забезпечення позову ґрунтуються лише на її припущеннях, а тому відсутні підстави для задоволення її заяви в цій частині.
Посилання апелянта на те, що відповідач є єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 не є беззаперечним фактом, який свідчить про наявність у відповідача наміру відчужити спірне домоволодіння, а тому колегія суддів відхиляє їх.
Надані позивачем фотографії оголошення з платформи OLX не є належними та достатніми доказами на підтвердження того, що відповідач здійснює дії щодо відчуження спірного майно, оскільки з вказаного оголошення та наявної в ньому інформації неможливо достовірно ідентифікувати, що предметом продажу у вказаному оголошенні є саме житловий будинок АДРЕСА_1 .
Також, колегія суддів не бере до уваги посилання позивачки на те, що постійна експлуатація спірного автомобіля приводить до технічного зносу автомобіля, ризику механічних пошкоджень та ризику фізичного знищення автомобіля, що в подальшому може ускладнити виконання рішення, носять характер припущення. Проте, згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту постійної експлуатації автомобіля Volvo, д.н.з. НОМЕР_2 , що заперечується відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу. Наданими позивачем фото та відео лише підтверджується факт поодинокого використання спірного автомобіля іншою особою (чоловіком онучки відповідача), що не може бути безумовною підставою для ствердження щодо наявності ризиків пошкодження або знищення спірного автомобіля. Факт звернень позивача до правоохоронних органів також не підтверджує факту постійної експлуатації спірного автомобіля, з яких видно, що правоохоронними органами не встановлено ознак кримінального правопорушення.
Не надано позивачкою суду також доказів такого інтенсивного використання спірного автомобілю (як то використання в якості таксі, тощо), яке призводить до його прискореного зносу, що може негативно вплинути на його ринкову вартість.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом розгляду у даній справі є стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі 1/6 вартості автомобіля в сумі 95 728,00 грн. При цьому в матеріалах справи наявний звіт щодо оцінки транспортного засобу Volvo, модель XC90, д.н.з. НОМЕР_2 , яким вже визначено ринкову вартість вказаного транспортного засобу.
Посилання на те, що вказаний автомобіль може бути використаний, як майно, що підлягає реалізації в рамках виконавчого провадження не є безумовною підставою для заборони відповідачу у його користуванні та не свідчить про співмірність таких заходів забезпечення позову до позовних вимог щодо спірного транспортного засобу. Крім того, як видно з матеріалів справи у відповідача є інше майно, яке також може бути предметом реалізації в рамках виконавчого провадження. 
Крім того, колегія суддів виходить з того, що забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена і факт порушення законних прав позивача не встановлений.
Таким чином, позивачем не доведені та документально не підтверджені обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди її правам та інтересам, які б унеможливили захист її прав та інтересів без вжиття таких заходів.
Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 149, 150, 153, 263 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим стороною позивача ризикам утруднення чи неможливості виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вірно оцінив співмірність вимог заяви про забезпечення позову із позовними вимогами позову ОСОБА_1 , і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.
Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими підстави та мотиви ухвали суду першої інстанції для відмови у забезпеченні позову і відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала постановлена без належної оцінки наданих заявником доказів та належного обґрунтування.
Отже, доводи апеляційної скарги позивача, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з ухвалою суду та переоцінки висновків, при цьому, будь-яких інших доказів, що спростовують правильність ухвали суду в апеляційній скарзі не наведено.
За таких обставин, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності забезпечення даного позову, а також не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які б могли бути підставою, передбаченою ст. 376 ЦПК України, для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції – без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 — адвоката Цівань Наталії Володимирівни —  залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 жовтня 2025 року про забезпечення позову — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені «03» березня 2026 року.
Повний текст постанови складено «12» березня 2026 року.

Головуючий:         В.С. Городнича

Судді:           Т.П. Красвітна

М.О. Макаров