Справа № 462/142/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 року м. Львів
Залізничний районний суд м. Львова
в складі головуючого судді Мруць І.С.,
за участю секретаря судового засідання Булавки Х.Н.,
справа № 462/142/26
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 , 

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, збільшення їх розміру,

в с т а н о в и в:

позивачка 07.01.2026 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від доходу з розрахунку середньої заробітної плати по м.Львову, стягнути аліменти у розмірі доходу. 
Позовні вимоги мотивує тим, що у шлюбі у сторін народився син. З січня 2012 року відповідач повністю відмовився від утримання, забезпечення та будь якої участі у житті дитини. Позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів та такі були присуджені у твердій грошовій формі у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 03.08.2013 року до досягнення дитиною повноліття. Просить змінити спосіб стягнення аліментів та збільшити їх розмір у зв`язку із значним суттєвим покращенням матеріального становища відповідача та зростанням витрат на дитину. Зазначає, що на даний час виконавча служба стягує аліменти у розмірі 1600 грн. щомісячно, та цієї суми недостатньо, щоб забезпечити належний розвиток та виховання дитини. Відповідач володіє приватним будинком, земельною ділянкою, квартирою у м.Львів, їздить на власному авто, не працює, дозволяє собі подорожі та відпочинок за кордоном. 
Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 09.01.2026 року позовну заяву залишено без руху та в подальшому недоліки усунено.
Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 19.01.2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідач 16.02.2026 року подав до суду відзив, у якому позов визнав частково, просив стягувати з нього аліменти у розмірі 1/6 частини його місячного доходу до досягнення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 повноліття. Зазначив, що у 2016 році вдруге одружився і від другого шлюбу має сина, 2017 року народження. За таких обставин, вважає, що стягнення з нього аліментів у розмірі частки його щомісячного доходу буде порушенням інтересів його другого сина.
У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до копії свідоцтва про народження, виданого 15.09.2010 року, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , та його батьками зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.6).
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 05.10.2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 25.02.2010 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с.7).
Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25.10.2013 року ухвалено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у твердій грошовій сумі 600 грн. щомісяця, починаючи з 03.08.2013 року (а.с.8).
На підтвердження своїх вимог позивачка також долучила копію розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, довідку від лікаря, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.06.2025 року, відповідно до якої ОСОБА_2 є власником частки житлового будинку АДРЕСА_1 , відомості щодо належності ОСОБА_2 транспортного засобу, копії фото (а.с.9-17).
Відповідач долучив до відзиву копію свідоцтва про шлюб, а також копію свідоцтва про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , батьками якої зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .
За змістом ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст.27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Зазначене кореспондується із нормами національного законодавства, зокрема, ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини /ст.12 вказаного Закону/. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім?ї (ч.7,8 ст.7 СК України).
Згідно з ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст.150 цього Кодексу зобов"язує батьків піклуватися про виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Крім того, ч.1-3 ст.181 СК України передбачає, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006.
Відповідно до абз. другого ч. 3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Отже, саме стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів – в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч.2,3 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», установлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3209 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років – 2817 гривні; дітей віком від 6 до 18 років – 3512 гривень.
Беручи до уваги усі наведені обставини, виходячи з найкращих інтересів дитини, керуючись принципом розумності і справедливості, врахувавши розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, мінімальний рекомендований розмір аліментів, на одну дитину, те що обов`язок утримувати дитину до досягнення повноліття покладений на обох батьків, право позивачки просити суд про зміну способу стягнення аліментів, подані нею докази на підтвердження своїх вимог, позицію відповідача, який є особою працездатного віку, частково визнав позовні вимоги, суд вважає, що позов слід задоволити частково, змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , аліменти в розмірі в розмірі частки заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму, щомісячно.
Відповідно до ч.1,2 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. 
Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне стягувати такі, починаючи із дня подання позову, а саме з 07 січня 2026 року та до досягнення дитиною повноліття.
Виходячи з вимог ст.430 ЦПК України, слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Відповідно до ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
У заяві від 16.01.2026 року позивачка зазначила, що попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести включає: ксерокопії 228 грн., ксерокопії 450 грн., транспорт (таксі) 2500 – понесені витрати, транспорт (таксі) 500 грн. – очікувані витрати. Загальна приблизна сума становить 3678 грн.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно Постанови КЦС ВС від 14.09.2022 у справі № 509/6250/20 «сторона, яка не є суб`єктом владних повноважень і на користь якої ухвалене судове рішення, має право на компенсацію здійснених нею та підтверджених документально витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, які не можуть перевищувати встановлені законодавством, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98 та Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59.
Водночас вищевказані нормативно-правові акти органів виконавчої влади передбачають можливість відшкодування витрат на проїзд в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі), або ж витрат на пально-мастильні матеріали, які відшкодовуються з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу відповідно до затвердженого маршруту.
Отже, вирішуючи питання про відшкодування витрат стороні, пов`язаних із прибуттям до суду, необхідно виходити з конкретних обставин справи, зважаючи на вид транспорту, яким скористалась особа, а також документи, подані нею на підтвердження здійснення цих витрат. Якщо на підтвердження здійснених стороною витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, подано документи щодо проїзду транспортом загального користування, то такі витрати повинні бути відшкодовані у розмірі вартості квитка, з урахуванням обмежень, встановлених чинним законодавством. Такі витрати також можуть бути відшкодовані у розмірі витрат на пально-мастильні матеріали, з урахуванням встановлених норм за 1 кілометр пробігу, якщо вони підтверджені документально.»
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено наступне:
21.«При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).»
Позивачем на підтвердження понесених витрат на копіювання не долучено доказів які містять ПІБ платника та чітко вказують на зв`язок із розглядом даної позовної заяви, окрім цього, на підтвердження понесених позивачем витрат на транспорт не додано жодного доказу, тому такі витрати стягненню не підлягають.
Із статті 5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів.
Враховуючи те, що позивачка ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання позовної заяви, в якій містяться вимоги щодо стягнення аліментів, тому суд вважає, що з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір у розмірі 1331 грн. 20 коп. в дохід держави. 
На підставі наведеного та керуючись ст. 12-13, 81-82, 258-259, 264-265, 274-275, 279 ЦПК України, суд 
у х в а л и в :

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів, збільшення їх розміру – задовольнити частково.
Змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються за рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25 жовтня 2013 рокуу справі № 462/6170/13-ц.
Стягувати із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , аліменти в розмірі (однієї четвертої) частки заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 07 січня 2026 року, та до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. 
Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави 1331 грн. (тисячу триста тридцять одну) гривню 20 копійок судового збору.
Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів учасниками справи до Львівського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );
відповідач – ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повне судове рішення складено 11 березня 2026 року.

Суддя: /підпис/ І.С. Мруць