П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 562/2921/25
Провадження № 22-ц/4815/274/26

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді : Гордійчук С.О.
суддів: Боймиструка С. В., Ковальчук Н.М.
секретар судового засідання: Хлуд І.П.

учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 
заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Здолбунівської міської ради 

розглянув у закритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Кушніра О.Г., присяжних: Стрільчук Т.О., Миронюк І.Г., у м. Здолбунів Рівненської області, повний текст рішення складено 06 листопада 2025 року у справі №562/2921/25

в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про усиновлення.
В обґрунтування заяви посилався на те, що він 17 березня 2022 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 , про що Здолбунівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено актовий запис №53. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Зазначав, що діти проживають разом із заявником в одному помешканні, між ними склалися хороші відносини. Заявник вказує, що він має бажання усиновити дітей дружини, жодних перешкод для усиновлення дитини заявник не має, крім цього, дружина та діти не заперечують щодо усиновлення ним цих дітей, а тому усиновлення відповідає їх інтересам.
Просив суд оголосити його усиновлювачем неповнолітньої дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зобов`язавши Білокриницьку сільську раду Рівненського району Рівненської області внести зміни в актовий запис №12 від 15 березня 2011 року про народження цієї дитини, вказавши батьком ОСОБА_1 , змінивши прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » та по-батькові з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », анулювати свідоцтво про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 та оголосити його усиновлювачем малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зобов`язавши Здолбунівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області внести зміни в актовий запис №144 від 07 червня 2016 року про народження цієї дитини, вказавши батьком ОСОБА_1 , змінивши прізвище з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_8 » та анулювати свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 .
Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Здолбунівської міської ради Рівненської області про усиновлення відмовлено. 
Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, таким, що не відповідає інтересам дітей, яких він має намір всиновити, заявник оскаржив його в апеляційному порядку та просить суд рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його заяви.
В поданій апеляційній скарзі вказує, що вимога щодо різниці у віці між усиновлювачем та дитиною дотримана стосовно ОСОБА_5 . З огляду на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є рідними братом і сестрою, їх роз`єднання при усиновленні є недопустимим. Апелянт також вважає необґрунтованим висновок суду про відсутність належного та обґрунтованого висновку органу опіки та піклування, оскільки при його наданні були враховані житлово-побутові умови, матеріальне забезпечення сім`ї, а також взаємовідносини між усиновлювачем та дітьми. Крім того, посилається на безпідставність висновку суду про те, що наявність у усиновлювача власної дитини погіршує умови проживання та виховання дітей з огляду на отримання доходу у розмірі мінімальної заробітної плати, зазначаючи, що ОСОБА_1 має додатковий неофіційний дохід, а мати дітей також працює, що в сукупності забезпечує належний рівень матеріального забезпечення сім`ї.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду таким вимогам відповідає.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_12 зареєстрували шлюб 17 березня 2022 року, про що Здолбунівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції зроблено актовий запис №53. 
ОСОБА_2 є матір`ю малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Батько малолітнього ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .
Батько неповнолітньої ОСОБА_6 записаний за вказівкою матері відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження від 22 липня 2015 року.
З акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 від 19 серпня 2025 року вбачається, що сім`я проживає в орендованому житлі, при цьому для дітей створені належні умови для гармонійного розвитку та зростання, санітарно-гігієнічні умови є задовільними.
Відповідно до договору оренди житла ОСОБА_1 зобов`язаний щомісячно сплачувати орендну плату у розмірі 2000 грн, а також комунальні послуги.
Згідно з довідкою №1 від 10 липня 2025 року, ОСОБА_1 працює з 01 листопада 2024 року у ТОВ «Перевозкі 1331» на посаді водія автотранспортних засобів із посадовим окладом згідно зі штатним розписом. За відомостями Пенсійного фонду України (форма ОК-5) його щомісячний дохід становить 8400 грн.
Відповідно до медичного висновку заявник є соматично здоровим. Відомості про притягнення його до кримінальної відповідальності, наявність не знятої чи не погашеної судимості або перебування у розшуку за даними обліку станом на 02 липня 2025 року відсутні.
З висновку Здолбунівської міської ради Рівненської області вбачається, що за місцем проживання подружжя ОСОБА_8 характеризуються позитивно, сім`я проживає на достатньому матеріальному рівні, забезпечена комунальними зручностями, взаємовідносини між членами сім`ї є доброзичливими. Моральні якості членів сім`ї, матеріальне становище та житлово-побутові умови дозволяють забезпечити належне утримання і виховання дітей. Під час спілкування з малолітнім ОСОБА_5 та неповнолітньою ОСОБА_6 встановлено, що вони вважають ОСОБА_1 своїм батьком, а усиновлення відповідає їхнім інтересам.
ОСОБА_2 відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 09 липня 2025 року надала згоду на усиновлення її дітей заявником. Суть згоди, умови та правові наслідки її надання, а також право на відкликання згоди їй роз`яснені.
В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Обов`язок держави забезпечити дитині захист і піклування, необхідні для її благополуччя, узгоджується з позиціями, викладеними у визнаних в Україні міжнародно-правових актах, зокрема, у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року (пункт 3 статті 10), Конвенції про права дитини 1989 року (стаття 3).
Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 3 лютого 2009 року № 3-рп/2009 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення частини другої статті 211 Сімейного кодексу України (справа про різницю у віці між усиновлювачем та дитиною), згідно з положеннями Принципу 2 Декларації прав дитини 1959 року при прийнятті з цією метою законів пріоритетним має бути якнайкраще забезпечення інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини також надає особливого значення при вирішенні справ про усиновлення принципу пріоритету інтересів дитини (Рішення у справі «Піні і Бертані та Манера і Атрипальді проти Румунії» від 22 червня 2004 року).
Відповідно до статті 20 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року), дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. Такий догляд може включати, зокрема, усиновлення.
15 лютого 2011 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про ратифікацію Європейської конвенції про усиновлення дітей (переглянутої)».
Вказана Конвенція підписана 27.11.2008 та запроваджує сучасні правові стандарти у сфері усиновлення з метою максимального врахування найвищих інтересів дитини.
Відповідно до статті 4 Європейської Конвенції про усиновлення дітей (переглянутої), компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини. У кожному випадку компетентний орган приділяє особливу увагу важливості того, що усиновлення забезпечує дитину стабільними та гармонійними домашніми умовами.
Частиною п`ятою статті 24 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що усиновлення допускається виключно в інтересах дитини відповідно до закону.
Відповідно до статті 207 Сімейного кодексу України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.
Таким чином, основною і визначальною засадою усиновлення дитини є забезпечення її найвищих інтересів.
Під інтересами дитини суд розуміє необхідність створення для неї сприятливих умов (як матеріального, так і морального характеру) для виховання і всебічного розвитку (у фізичному, психічному, духовному та іншому відношенні), максимально наближених, якщо це можливо, до обстановки, звичної для дитини.
Згідно з частиною 1 статті 208 Сімейного кодексу України, усиновленою може бути дитина (стаття 6 цього Кодексу).
Усиновлювачем дитини може бути дієздатна особа віком не молодша двадцяти одного року, за винятком, коли усиновлювач є родичем дитини.
Усиновлювачем може бути особа, що старша за дитину, яку вона бажає усиновити, не менш як на п`ятнадцять років (частини 1-2 статті 211 Сімейного кодексу України).
Стаття 212 Сімейного кодексу України визначає коло осіб, які не можуть бути усиновлювачами. Зокрема, п. 7. ч. 1 ст. 212 Сімейного кодексу України передбачає, що не можуть бути усиновлювачами особи, які не мають постійного місця проживання та постійного заробітку (доходу).
Згідно з положеннями статті 217 Сімейного кодексу України усиновлення дитини здійснюється за вільною згодою її батьків. Згода батьків на усиновлення дитини має бути безумовною. Згода батьків на усиновлення може бути дана ними лише після досягнення дитиною двомісячного віку. Письмова згода батьків на усиновлення засвідчується нотаріусом.
Для усиновлення дитини потрібна її згода, якщо вона досягла такого віку та рівня розвитку, що може її висловити. Згода дитини на її усиновлення дається у формі, яка відповідає її вікові та стану здоров`я (частина 1). Дитина має бути проінформована про правові наслідки усиновлення (частина 2). Усиновлення провадиться без згоди дитини, якщо вона у зв`язку з віком або станом здоров`я не усвідомлює факту усиновлення (частина 3). Згода дитини на усиновлення не потрібна, якщо вона проживає в сім`ї усиновлювачів і вважає їх своїми батьками (частина 4) (стаття 218 Сімейного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 224 Сімейного кодексу України, при вирішенні питання усиновлення особою неповнолітніх дітей суд має з`ясувати 1) стан здоров`я та матеріальне становище особи, яка бажає усиновити дитину, її сімейний стан та умови проживання, ставлення до виховання дитини; 2) мотиви, на підставі яких особа бажає усиновити дитину; 3) мотиви того, чому другий із подружжя не бажає бути усиновлювачем, якщо лише один із подружжя подав заяву про усиновлення; 4) взаємовідповідність особи, яка бажає усиновити дитину, та дитини, а також те, як довго ця особа опікується вже дитиною; 5) особу дитини та стан її здоров`я; 6) ставлення дитини до особи, яка бажає її усиновити.
Частиною 2 статті 224 Сімейного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення, яким оголошує цю особу усиновлювачем дитини виключно при дотриманні всіх умов, встановлених цим Кодексом, та здатності особи, яка бажає усиновити дитину, забезпечити стабільні та гармонійні умови для життя дитини.
Разом з тим, встановлені обставини справи не дають підстав для задоволення заяви про усиновлення, оскільки така заява не відповідає ч. 2 ст. 224 Сімейного кодексу України.
Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є старшим за неповнолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на повних 13 років, що є меншим за встановлену законом різницю у віці між усиновлювачем та дитиною, яку він має намір усиновити.
Так, на момент звернення із заявою до суду заявник власного житла не мав, доходи у вигляді мінімальної заробітної плати не є достатніми для забезпечення належного утримання дітей та їх виховання. 
Посилань на те, що для подання інших доказів отримання доходу заявником існували об`єктивні перешкоди, які не залежали від його волі, апеляційна скарга не містить, а такі обставини матеріалами справи не підтверджуються.
Доводи апеляційної скарги щодо наявності у скаржника додаткового неофіційного доходу, а також твердження про офіційне працевлаштування матері дітей, апеляційним судом оцінюються критично, оскільки жодних належних і допустимих доказів на їх підтвердження не надано.
Заявник фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору оренди житлового приміщення, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_13 . Договір оренди укладено 11 вересня 2021 року строком на три роки.
Водночас матеріали справи не містять доказів продовження строку дії договору оренди або укладення нового договору, а також інших належних доказів на підтвердження законних підстав проживання заявника та дітей, яких він має намір усиновити, за вказаною адресою.
Усиновлення повинно мати на меті створення умов для повноцінного розвитку і виховання дитини, забезпечення найкращих інтересів дитини, а не створення передумов для виникнення інших прав у заявника або звільнення від мобілізації заявника на період воєнного стану. Тобто, сам по собі інститут усиновлення не повинен бути формальним, не може бути підставою лише для реалізації інтересів заявника.
За положеннями ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не  підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років.
Колегія суддів вважає, що передбачене законом право перебуває в прямому причинно-наслідковому зв`язку із обставинами усиновлення. Це певним чином характеризує усиновителя і ставить під сумнів безкорисливість мотивів усиновлення.
Колегія суддів також вважає, що ініціювання заявником питання про усиновлення двох малолітніх дітей в умовах воєнного стану з урахуванням того, що він є військовозобов`язаним та вже має власну малолітню дитину може бути зумовлене не стільки наміром забезпечити найкращі інтереси дітей, скільки прагненням набути права на звільнення з військової служби та отримати подальшу відстрочку від мобілізації відповідно до пункту 3 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також можливістю виїзду за межі України.
Такі обставини в свою чергу свідчать про те, що в даному конкретному випадку інтереси заявника перевалюють над інтересами двох малолітніх дітей, а інтереси дітей є другорядними.
В ході розгляду справи ні суду першої, ні апеляційної інстанції не було наведено переконливих мотивів, що спонукає заявника на усиновлення дітей, лише узагальнено вказано про наявність між ним та дітьми теплих взаємин, бажання проживати разом як родина на законодавчому рівні.
При цьому, як зазначалось вище та не заперечується заявником та заінтересованою особою ОСОБА_2 , вони і так з лютого 2022 року проживають як родина.
У ході розгляду справи судом були подані лише ті документи, які вимагає закон, зокрема стосовно стану здоров`я заявника та дітей, відсутності судимостей, нотаріально завіреної згоди матері та ін.
Судом не було встановлено, що під час сумісного проживання між заявником та дітьми виникли настільки близькі духовні зв`язки, що свідчать про наявність між ними взаємин як між батьком та дочкою і сином.
Надання ОСОБА_2 письмової згоди на її усиновлення заявником саме по собі не спростовує викладених вище висновків суду щодо недоведеності того, що таке усиновлення відповідає її найкращим інтересам.
Згідно з частинами 1,2 статті 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей від 27.11.2008 (ратифікованої Україною 15.02.2011), компетентний орган приймає рішення про усиновлення лише після належного попереднього встановлення обставин стосовно усиновлювача, дитини та її сім`ї. Під час такого встановлення обставин і після цього дані можуть збиратися, оброблятися й розповсюджуватися лише відповідно до правил, які стосуються професійної конфіденційності й захисту персональних даних.
Встановлення обставин в належному обсязі в кожній справі стосується настільки, наскільки це є можливим та таких питань:
a) особистості, стану здоров`я та соціального середовища усиновлювача, подробиць про його домівку та умови проживання, його здатності виховувати дитину;
b) причин, з яких усиновлювач бажає усиновити дитину;
c) причин, через які інший з подружжя або зареєстрованих партнерів не приєднується до заяви, коли лише один з подружжя або зареєстрованих партнерів звертається із заявою про усиновлення;
d) взаємної сумісності дитини й усиновлювача, а також тривалості часу, протягом якого дитина перебувала під його опікою;
e) особистості, стану здоров`я й соціального середовища дитини, а також з урахуванням встановлених законом обмежень її сімейного походження та її цивільного стану;
f) етнічного, релігійного та культурного походження усиновлювача й дитини.
Положення цієї статті не впливають на повноваження чи обов`язок компетентного органу отримувати будь-яку інформацію або докази, незалежно від того, чи охоплюються вони обсягом такого встановлення обставин, і які він розглядає як такі, що можуть бути використані (ч. 4 ст. 10 Європейської конвенції про усиновлення дітей).
Компетентний орган не приймає рішення про усиновлення, якщо не є переконаним, що усиновлення відповідатиме найвищим інтересам дитини (ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про усиновлення дітей) .
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність усиновлення малолітніх дітей, оскільки особистість заявника як кандидата в усиновлювачі була досліджена формально та поверхнево.
У зазначеному висновку фактично наведено лише загальні відомості щодо відповідності заявника формальним вимогам, встановленим законом для кандидатів в усиновлювачі, а також результати обстеження його житлово-побутових умов. Водночас органом опіки та піклування не з`ясовано та не перевірено дійсні обставини ініціювання усиновлення, справжню мету та мотиви заявника, який, перебуваючи у шлюбі з матір`ю дітей протягом чотирьох років, раптово виявив бажання усиновити двох дітей, що має визначальне значення для забезпечення найкращих інтересів дітей.
Зокрема, висновок не містить належного правового обґрунтування відповідності вимогам Сімейного кодексу України, у тому числі щодо дотримання положень частини другої статті 211 цього Кодексу, наявності виключних обставин для зменшення встановленої законом різниці у віці між усиновлювачем та дитиною, а також можливості заявника забезпечити належне утримання і виховання двох дітей з урахуванням того, що він уже має на утриманні власну малолітню дитину.
Не надано також належної оцінки фінансовій спроможності заявника, який отримує дохід у розмірі мінімальної заробітної плати, що ставить під сумнів реальну можливість забезпечення повноцінного матеріального утримання, розвитку та виховання трьох дітей.
Крім того, суд зауважує, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).
За положенням частини шостої статті 19 Сімейного кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
З огляду на викладене, а також враховуючи, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили про формування між заявником та малолітніми дітьми настільки тісних, сталих і тривалих взаємин, що відповідають загальноприйнятим у суспільстві відносинам між батьками та дітьми; що ОСОБА_1 не наведено переконливих та об`єктивно підтверджених мотивів усиновлення, окрім посилань на теплі стосунки та бажання проживати однією сім`єю, що фактично має місце і без оформлення усиновлення, - колегія суддів доходить висновку, що ініціювання усиновлення двох малолітніх дітей в умовах воєнного стану заявником, який уже має одну малолітню дитину, може бути зумовлене прагненням отримати право на відстрочку від мобілізації та можливість виїзду за межі України.
Окрім того, заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є старшим за неповнолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на повних 13 років, що є меншим за встановлену законом різницю у віці між усиновлювачем та дитиною, яку він має намір усиновити.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2025 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19.03.2026 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.