справа № 361/3676/25 головуючий у суді І інстанції Писанець Н.В.
провадження № 22-ц/824/6628/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська нотаріальна контора Київської області про визнання заповіту недійсним,
В С Т А Н О В И В:
у квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська нотаріальна контора Київської області про визнання заповіту недійсним, у якому просив:
визнати недійсним заповіт від 16 січня 1992 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №І-282;
вирішити питання про розподіл судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , за фактом смерті якого державним нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л.Л. заведено спадкову справу №73480014 від 31 грудня 2024 року.
Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернувся позивач та рідна сестра померлого ОСОБА_2 (відповідач у справі).
За життя померлим ОСОБА_3 було складено заповіт від 16 січня 1992 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі №1-282.
За змістом заповіту, спадкодавець ОСОБА_3 , який мешкав в с. Княжичі Броварського району Київської області, на випадок своєї смерті, все своє належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, а також все те, що належатиме йому на момент смерті та на що матиме право останній, заповідалось ОСОБА_4 .
На думку позивача, у заповіті відсутні будь-які відомості щодо дати та місця народження, паспортних даних особи спадкодавця, місця його проживання на момент складання заповіту, характер родинного зв`язку спадкодавця зі спадкоємцем, інших ідентифікуючих інформаційних даних, за якими б вбачалась можливість встановлення особи спадкодавця. Також відсутні такі саме відомості щодо особи спадкоємця.
Враховуючи наведене, позивач вважає, що вбачається факт неможливості належного встановлення як особи спадкодавця, так і особи спадкоємця за заповітом від 16 січня 1992 року, що є підставою для визнання такого заповіту недійсним.
В ході розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Зазначила, що дійсно, її рідний брат ОСОБА_3 склав на неї заповіт, оскільки, перебував у складних стосунках з бувшою сім`єю. На момент складання заповіту, у відповідачки було інше шлюбне прізвище - ОСОБА_5 , тому брат зазначив саме його. Складений заповіт відповідач вважає законним та затвердженим нотаріусом документом.
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 29 грудня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Посилається на те, що заповіт від 16 січня 1992 року, складений померлим ОСОБА_3 та посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі за №1-282, містить відомості про те, що спадкодавцем є ОСОБА_3 , який мешкає в с. Княжичі Броварського району Київської області, однак у заповіті відсутні будь-які відомості щодо дати та місця народження, паспортних даних особи спадкоємця - ОСОБА_4 , конкретно визначеного місця проживання останньої на момент складення заповіту, характер родинного (іншого) зв`язку спадкодавця зі спадкоємцем, інших ідентифікуючих інформаційних даних, за якими б вбачалася можливість об`єктивного встановлення особи спадкодавця.
Зі змісту вищевказаного заповіту також не вбачається об`єктивної можливості щодо встановлення конкретно визначеної особи спадкоємця з огляду на обставину відсутності відомостей про дату та місце народження, паспортних даних особи спадкоємця, конкретно визначеного місця проживання відповідної особи на момент складення заповіту (в розрізі найменування області, району, населеного пункту, вулиці, порядкових номерів будинку та квартири), характеру родинного (іншого) зв`язку особи спадкоємця зі спадкодавцем, інших ідентифікуючих інформаційних даних, за якими б вбачалася можливість щодо об`єктивного встановлення конкретної особи, вказаної в заповіті спадкоємцем.
Взаємопов`язана сукупність наведених вище обставин, в розрізі змісту діючих на час складення заповіту норм матеріального права, вказує на факт неможливості належного встановлення (ідентифікації) особи спадкоємця за оспорюваним заповітом, що тягне за собою об`єктивну неможливість визначення відповідним органом нотаріату в межах спадкової справи №73480014 дійсного характеру та змісту волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження належним останньому на момент смерті майном.
Таким доводам позивача суд не надав належної оцінки, безпідставно та невмотивовано відхилив їх, не звернув увагу на пояснення третьої особи - Другої броварської державної нотаріальної контори Київської області, в яких зокрема зазначається обставина відсутності у оскаржуваному заповіті відомостей, достатніх для належної ідентифікації в межах спадкової справи №73480014 особи спадкоємця щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська нотаріальна контора Київської області про визнання заповіту недійсним, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
26 лютого 2026 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Мозгового О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник заперечив проти доводів апелянта, вважаючи оскаржуване рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
Апелянт ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку.
25 березня 2026 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Загоруйка С.Ю. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у розгляді іншої цивільної справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання причини неявки представника ОСОБА_1 - адвоката Загоруйка С.Ю. в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною. Зокрема, представником не наведено обставин неможливості приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Той факт, що представник позивача надав перевагу представництву інтересів інших клієнтів, а не ОСОБА_1 , не може бути достатньою та об`єктивною підставою для відкладення розгляду справи, з урахуванням того, що розгляд цієї справи призначено на 11-15 год, а справа якій надано перевагу на 09-30 год, а розгляд обох справ здійснюється у м. Києві. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасників справи, з урахуванням правового висновку Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі №752/1803/13-ц, категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено актовий запис №199 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 15 січня 2025 року.
Спорідненість ОСОБА_3 з позивачем ОСОБА_1 як батька та сина, підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 від 25 листопада 1978 року, виданим Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області, де батьком зазначений ОСОБА_3 
31 грудня 2024 року за фактом смерті ОСОБА_3 , державним нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л.Л. заведено спадкову справу №73480014.
У наданій до суду копії складкової справи міститься заповіт від 16 січня 1992 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі №1-282. Відповідно якого, спадкодавець ОСОБА_3 , який мешкав в с. Княжичі Броварського району Київської області, на випадок своєї смерті, все своє належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, а також все те, що належатиме йому на момент смерті та на що матиме право останній, заповідалось ОСОБА_4 .
Також спадкова справа містить заяви про прийняття спадщини позивача ОСОБА_1 від 31 грудня 2024 року та відповідача ОСОБА_2 від 20 січня 2025 року.
Спорідненість між відповідачем ОСОБА_2 та спадкодавцем ОСОБА_3 як повнорідних брата та сестри підтверджується свідоцтвами про їх народження, свідоцтвом про шлюб відповідача та свідоцтвом про розірвання її шлюбу.
Зокрема, встановлено, що 10 жовтня 1987 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_6 у зв`язку з чим їй присвоєно прізвище « ОСОБА_5 ».
Після розірвання шлюбу на підставі свідоцтва серії НОМЕР_3 , виданого 27 березня 1993 року Броварським районним відділом загсу, ОСОБА_4 присвоєно прізвище « ОСОБА_7 ».
Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що оскаржуваний заповіт було складено у письмовій формі, підписано власноручно заповідачем, посвідчено в приміщенні нотаріальної контори, в присутності державного нотаріуса, яким було перевірено дієздатність заповідача та роз`яснено йому права і наслідки укладання заповіту, що в свою чергу свідчить про повне дотримання вимог закону. Оскаржуваний заповіт містить останню волю заповідача та з моменту його складання не змінювався, що свідчить про дійсність намірів померлого ОСОБА_3 залишити усе наявне у нього майно на момент смерті рідній сестрі. Та обставина, що текст оскаржуваного заповіту не конкретизує майно заповідача та наявність чи відсутність відомостей про їх споріднення зі спадкоємцем, її дати народження та місця проживання не може впливати на дійсність волі померлого чи на законність заповіту в цілому.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності (пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).
Вимоги щодо змісту та форми правочинів визначає законодавство, чинне на момент їхнього вчинення. Під час розгляду справи про визнання правочину недійсним суд його оцінює на предмет відповідності вимогам законодавства, чинного під час вчинення правочину. Отже, на правочин, вчинений до набрання чинності ЦК України, тобто до 1 січня 2004 року, поширюється законодавство, зокрема ЦК УРСР, чинне на момент вчинення цього правочину (див. постанови Верховного Суду від 9 червня 2021 року у справі №478/708/19, від 10 травня 2023 року в справі №205/1783/20, від 15 вересня 2023 року в справі №203/4638/20, від 25 березня 2024 року у справі №336/6023/20).
Оскільки оспорюваний заповіт складено у січні 1992 року, то у цьому випадку до нього повинні застосовуватися положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.
Відповідно до статті 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Згідно із частиною першою статті 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Відповідно до статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах (частина друга статті 545 ЦК УРСР).
З огляду на вищезазначене, враховуючи норми законодавства, які діяли на час посвідчення оспорюваного заповіту, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що з огляду на форму та зміст вчиненого ОСОБА_3 заповіту від 16 січня 1992 року, останній відповідає вимогам щодо форми та порядку його посвідчення, а тому відсутні підстави для встановлення його недійсності.
Посилання апелянта на порушення загальних вимог щодо форми заповіту є безпідставними, оскільки із тексту заповіту можливо встановити особу спадкодавця, свободу його волевиявлення, час, місце вчинення заповіту, особу, яка його нотаріально посвідчила, тощо.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
З матеріалів справи судом встановлено, що батько позивача ОСОБА_3 на час смерті був зареєстрований у с. Княжичі, Броварського району Київської області, що повністю відповідає інформації про спадкодавця у заповіті від 16 січня 1992 року, посвідченому державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. за реєстровим №1-282
Відповідно до тексту заповіту, в останньому вказана особа якій заповідається спадкове майно, а саме - ОСОБА_4 .
Судом також встановлено, що дублікат заповіту ОСОБА_2 видано 28 березня 2025 року державним нотаріусом Київського обласного державного нотаріального архіву Селецьким Ю.О.
Крім того, відповідачка 21 січня 2025 року звернулась до другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_3 , у якій також зазначила про наявність заповіту складеного спадкодавцем на її користь 16 січня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. за реєстровим №1-282
З позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся до своєї тітки по батьковій лінії - ОСОБА_2 , яка на час посвідчення оскаржуваного заповіту мала прізвище « ОСОБА_5 ».
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Таким чином, позивач фактично визнав факт того, що відповідачка і є тією самою особою, яка вказана у заповіті та на користь якої його батько склав заповіт.
Іншої особи з таким самим прізвищем, ім`ям та по батькові судовим розглядом не встановлено, що не спростовано позивачем.
Таким чином, сукупність встановлених у цій справі обставин свідчить, що за заповітом ОСОБА_3 від 16 січня 1992 року, посвідченим державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. за реєстровим №1-282 можливо встановити як особу спадкоємця так і особу спадкодавця (навіть без числа, місяця та року народження, без адреси та ідентифікаційного коду), оскільки саме відповідачка ОСОБА_2 на час складення заповіту мала прізвище ОСОБА_5 , є рідною сестрою спадкодавця, саме вона звернулась із заявою про прийняття спадщини за даним заповітом, та отримала його дублікат.
З огляду на вищевказане, місцевий суд підставно вважав, що позивачем не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами порушення вимог щодо форми та посвідчення спірного заповіту, а отже, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а гуртуються виключно на тлумаченні апелянтом норм права на власний розсуд.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 01 квітня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова