Справа № 333/9022/25
Провадження № 2/333/711/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
Іменем України
02 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого-судді Кулик В.Б., за участю секретаря судового засідання Березовської Д.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Запоріжжя, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , -
В С Т А Н О В И В:
20.06.2025 року ОСОБА_1 звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із зазначеним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житлом, а саме, будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, позивач посилається на наступне.
Так, позивачу на праві приватної власності, підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2010 року належить 41/50 частина житлового будинку АДРЕСА_1 , 9/50 цього ж будинку належить третім особам – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Як зазначає позивач, на теперішній час вона проживає у будинку одна, відповідач виїхала за межі України в березні 2022 року і більше не поверталася, її місцезнаходження позивачу невідоме. 
Наявність у будинку зареєстрованої особи перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися належними їй правами власника, у тому числі правом на отримання субсидії, за її реєстрацію проводиться нарахування послуг (вивіз сміття, водопостачання). 
22.09.2025 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
05.11.2025 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд по суті у відкритому судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позов підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Також при винесенні рішення просить врахувати наявні документальні докази у справі, а також письмові пояснення свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання жодного разу не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення – «за закінченням терміну зберігання».
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Таким чином, відповідач, враховуючи положення статей 128, 130 ЦПК України, вважається таким, що повідомлений належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача ОСОБА_2 на адресу Комунарського районного суду м. Запоріжжя не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити позицію останньої щодо предмету спору. 
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, взявши до уваги те, що позивач не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку, постановив розглянути справу заочно, згідно із статтями 223 та 280 ЦПК України. 
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені судом своєчасно та належним чином, у встановленому законом порядку. Причини їх неявки суду не відомі.
Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, приходить до наступного висновку.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною першою ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 07.10.2011 року, позивач 07.10.2011 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , та після реєстрації шлюбу змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 » на шлюбне – « ОСОБА_9 » (а.с. 11). 
Позивачу на праві приватної власності належить 41/50 частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Вартановою О.С. 13.09.2010 року, реєстровий номер № 6277 (а.с. 2), Витягом з Державного реєстру правочинів № 8991548 від 13.09.2010 року серія РХ № 989640 (а.с. 3), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27494314 від 30.09.2010 року (а.с. 4), технічним паспортом на житловий будинок (а.с. 5).
Власниками 9/50 цього будинку є треті особи ОСОБА_10 , ОСОБА_4 . 
Згідно з довідкою Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради №06.4-27/15391 від 15.07.2025 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 10).
Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, позивач посилається на те, що відповідач з березня 2022 року у будинку не проживає, її особисті речі в квартирі відсутні, що свідчить про відсутність інтересу відповідача до вказаного житла. Будь-яких домовленостей між ними щодо користування будинком немає. Відповідач не бере участі у витратах на утримання будинку. Наявність реєстрації відповідача у квартирі тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг.
Дана поведінка дає право позивачу щодо захисту своїх прав та законних інтересів, щодо звернення до суду з позовною заявою про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до положень ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності – це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК України, дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 року у справі № 333/6160/17, від 18.03.2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22.12.2021 року у справі № 758/12823/17.
У постанові від 09.12.2020 року у справі № 209/2642/18 Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно враховувати причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Крім того, згідно з ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на реєстраційному обліку у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , частина якої належить на праві власності позивачу, протягом тривалого часу (понад шість місяців) за адресою своєї реєстрації не проживає, витрат по утриманню житла не несе. Будинок відповідач залишила добровільно, забравши з нього усі свої речі.
З досліджених в судовому засіданні долучених до матеріалів справи письмових пояснень свідка ОСОБА_5 встановлено, що вона майже 40 років знайома з ОСОБА_1 , а зі ОСОБА_2 – з її народження. Їй відомо про те, що на початку березня 2022 року ОСОБА_2 виїхала з м. Запоріжжя. Протягом майже 4 років зв`язок з нею відсутній. Її речей в будинку немає. Життям ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не цікавиться. 
З досліджених в судовому засіданні долучених до матеріалів справи письмових пояснень свідка ОСОБА_6 , згідно з якими остання протягом майже 20 останніх років спілкується з позивачем, вони ходять одна до одної в гості. Свідку відомо, що ОСОБА_2 виїхала з м. Запоріжжя на початку березня 2022 року, через деякий час вона взагалі припинила спілкування з позивачем. На даний час її речей в будинку немає, зв`язок з нею відсутній. 
Відсутність відповідача за адресою реєстрації підтверджується також поштовими повідомленнями про не можливість вручення судової повістки про виклик до суду, у зв`язку з відсутністю адресата за адресою місця проживання.
Жодних доказів, які б підтверджували, що відповідач цікавиться житловою площею, сплачує комунальні послуги та намагається вселитися у спірний будинок, суду не надано.
Суду також не надано доказів укладення сторонами угоди щодо певного порядку користування спірним будинком та інших умов припинення права користування житлом.
Суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що наявність реєстрації відповідача у квартирі тягне для позивача додаткові витрати з оплати комунальних послуг.
У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц висловлений висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вказано, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22.11.2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26.02.2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18.03.2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.
При цьому, відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі № 209/2642/18.
Відповідно до частин третьої та четвертої ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Матеріали справи не містять доказів поважних причин відсутності відповідача за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу (понад один рік).
Враховуючи викладені вище факти та норми закону, суд приходить до такого.
Позивачу на праві власності належить частина квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована на проживання у даному будинку, однак не проживає у будинку та не користується ним протягом тривалого часу (понад 1 рік), не сплачує комунальні послуги, не утримує житло в належному стані. Судом не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом зазначеного часу. Також не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідача у будинку та підстав для збереження за нею права користування даним жилим приміщенням.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Враховуючи, що позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності майном у обраний спосіб – шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
На підставі вищевикладеного, беручи до уваги належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – підлягають задоволенню, оскільки як встановлено судом відповідач більше одного року у спірному будинку не проживає, за комунальні послуги не сплачує, не несе інших витрат по утриманню житла, а отже є підстави для визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити.
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно з п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, п. 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно з якими, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Згідно з ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Отже, вказана норма закону прямо вказує на те, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання і не потребує інших додаткових рішень суду для скасування реєстрації, а позовна вимога позивача про примусове зняття з реєстрації за місцем проживання передбачає втручання в діяльність суб`єкта владних повноважень, який уповноважений приймати відповідні рішення, тоді як, суд не може підміняти собою суб`єкта владних повноважень щодо реалізації ним власних повноважень, наданих законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.
На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 5, 141, 223, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4  – задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути зі  ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП – НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. 
Копію заочного рішення надіслати відповідачу не пізніше двох днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 02 лютого 2026 року.
Суддя Комунарського районного суду 
м. Запоріжжя          В.Б. Кулик