Справа № 755/9307/24
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді Гончарука В.П., 
при секретарях Гриценко О.І., Печуркіній Я.А., Оніщук Р.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 755/9307/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом у якому просить визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 з 26.01.1989.
Ордер № 13110 на вселення в квартиру видано 14.12.1988 на ім`я матері позивача ОСОБА_4 . Відповідно до ордеру в квартиру вселилося 4 особи, а саме ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Вказано, що мати позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На даний час у квартирі зареєстровано двоє осіб, а саме позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .
Відповідач ОСОБА_2 у квартирі не проживає понад 15 років. Місце проживання відповідача позивачу не відомо, та жодних звернень щодо проживання відповідача за місцем його реєстрації позивачу не надходило.
17 серпня 2018 року позивач звертався з заявою про розшук ОСОБА_2 до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, на що отримав відповідь про те, що в процесі перевірки заяви проводились заходи спрямовані на встановлення місця знаходження ОСОБА_2 , перевірялися обліки невстановлених трупів, невідомих хворих доставлених до лікувальних закладів Києва та Київської області, та осіб, що перебувають на обліках та лікуванні в психіатричних закладах, орієнтувалися сили та засоби Національної поліції та розшук та отримання можливої інформації стосовно місця перебування розшукуваного. Проте, проведеними заходами місце знаходження ОСОБА_2 встановлено не було.
Також вказано, що відповідач за вказаний період не зв`язок не виходив та вдома не з`являвся.
Реєстрація відповідача у квартирі порушує права та законні інтереси позивача, який має право на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.
Позивач являється інвалідом І групи (Б) з 24.05.2013 довічно та пересувається на інвалідному візку, єдиним джерелом його доходу є соціальне забезпечення від держави. Комунальні платежі нараховуються і на непроживаючого ОСОБА_2 , що призводить до накопичення боргів за житлово-комунальні послуги. Також позивач не має змоги оформити субсидію.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 10.07.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
22 жовтня 2024 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу, якою підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи.
Представником позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 до суду подано заяву в якій просить провести розгляд справи у відсутності сторони позивача, вказала, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подавав.
Положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 14.12.1988 на ім`я ОСОБА_4 на сім`ю з 4 осіб, а саме ОСОБА_4 , її чоловіка ОСОБА_5 та синів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було видано ордер № 13110 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).
В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що відповідач не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад 15 років, його речі у квартирі відсутні, а дій які б свідчили про його бажання проживати у вказаній квартирі ним не вчиняються. Також вказує, що відповідач на зв`язок не виходить, натомість реєстрація відповідача у квартирі порушує його права та законні інтереси, оскільки він позбавлений можливості на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Крім цього реєстрація відповідача у квартирі призводить до збільшеного нарахування оплати за житлово-комунальні послуги та перешкоджає отриманню субсидії.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду від 12.01.2021 по справі № 344/7064/16-ц зазначено, що у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Крім цього у постанові Верховного Суду від 27.08.2021 по справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що аналіз норм статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
11 жовтня 2021 року Верховний Суд у постанові по справі № 358/1499/20 вказав, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у житловому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до житлового приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
В постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) вказано, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
У своїй постанові від 31.03.2021 по справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Відповідно до приписів норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.
Вищевказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.03.2023 по справі № 358/1499/20.
В якості доказів на підтвердження заявлених вимог та обставин щодо не проживання відповідача у спірній квартирі, позивачем надано відповідні акти.
Відповідно до акту від 20.08.2017, підписаного сусідами позивача та засвідченого головою ЖБК «Арсеналець-13», ОСОБА_2 , 1971 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації не проживає більше 20 років (а.с. 15).
Згідно довідки № 198 від 26.09.2023, складеної головою ЖБК «Арсеналець-13», у квартирі АДРЕСА_1 з 1988 року проживає ОСОБА_1 , 1977 року народження. Вказано, що крім ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_3 ніхто не проживає (а.с. 19).
Відповідно до Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства/фактичного місця проживання особи від 06.10.2023, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , 1977 року народження, та його брат ОСОБА_2 , 1971 року народження. Вказано, що фактичне місце проживання ОСОБА_2 невідоме (а.с. 20-23).
Згідно акту від 08.12.2023, підписаного сусідами позивача та засвідченого головою ЖБК «Арсеналець-13», ОСОБА_2 , 1971 року народження, який зареєстрований у АДРЕСА_2 , за місцем реєстрації не проживає більше 3 років (а.с. 24).
Відповідно до листа-відповіді від 13.09.2018 № 67023/125/50-2018 наданого Дніпровським УП ГУНП у м. Києві на звернення ОСОБА_1 повідомляється, що в процесі проведення перевірки по заяві ОСОБА_1 , проводились заходи спрямовані на встановлення місцезнаходження ОСОБА_2 , перевірялися обліки невстановлених трупів, невідомих хворих доставлених до лікувальних закладів м. Києва та Київської області, та осіб, що перебувають на обліках та лікуванні в психіатричних закладах, орієнтувалися сили та засоби Національної поліції на розшук та отримання можливої інформації стосовно місця перебування розшукуваного. Проведеними заходами місцезнаходження ОСОБА_2 встановлено не було (а.с. 27).
Судом під час розгляду справи на стадії судового розгляду, в судовому засіданні 23.01.2025, з урахуванням наведених обґрунтувань, протокольною ухвалою було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про витребування від Дніпровського УП ГУНП у м. Києві відомостей щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12024100040000954 за фактом зникнення безвісти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , та відомостей щодо встановлення місця знаходження ОСОБА_2 
10 лютого 2025, 13 лютого 2025 та 18 лютого 2025 на адресу Дніпровського районного суду м. Києва від Дніпровського УП ГУНП у м. Києві надійшли відповіді в яких повідомляється, що досудове розслідування кримінального провадження № 12024100040000954 від 16.03.2024 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 155 КК України за фактом зникнення безвісти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжується, оскільки встановити місцезнаходження безвісти зниклого ОСОБА_2 не виявилося можливим (а.с. 89, 90, 91).
Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. 
Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Так, вирішуючи наявний спір, судом приймається до уваги те, що позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги та надаючи суду відповідні докази, зокрема шляхом ініціювання їх витребування, довів наявність поважних причин не проживання відповідача у квартирі протягом тривалого часу, оскільки останній рахується зниклим безвісти, починаючи з 2018 року.
Встановлені судом обставини та надані стороною позивача докази унеможливлюють суд дійти висновку про те, що відповідач втратив інтерес до спірного житла та не проживає в ньому без поважних причин.
Крім цього, суд також приймає до уваги те, що частина періоду який позивач зазначає як строк не проживання відповідача у спірній квартирі, збігається зі строком введеного на території України воєнного стану в результаті агресії російської федерації, що об`єктивно унеможливлює встановлення судом неповажності не проживання відповідача у спірній квартирі, оскільки останній може перебувати поза межами України.
За викладених обставин заявлені вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.
Відповідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд покладає судові витрати по сплаті судового збору на позивача через відмову в позові повністю.
Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 2, 4, 5, 7, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 89, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 274, 279, 280, 282, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його проголошення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач - ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 20 лютого 2026 року.

Суддя