Справа № 523/12403/25
Провадження №2/523/1255/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" квітня 2026 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси у складі
головуючої судді - Середи І.В., 
за участю секретаря – Ячменьової Д.В.,
представника відповідача - Тальчук П.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м.Одесі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторінцивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
УСТАНОВИВ:
26 червня 2025 року до суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла позовна заява ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 7492990 від 20 січня 2024 року у розмірі 76950 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що 20 січня 2024 року відповідач у електронному вигляді уклав з ТОВ «Авентус Україна» кредитний договір № 7492990, за яким отримав на картковий рахунок кредит у розмірі 15500 грн строком на 360 днів зі сплатою відсотків у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування, відповідно до укладеної між ними додаткової угоди від 20 січня 2024 року сума кредиту була збільшена до 22500 грн, проте зобов`язання щодо повернення коштів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30 вересня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 76950 грн, з яких 22500 грн – заборгованість за кредитом та 54450 грн – заборгованість за процентами.
30 вересня 2024 року за вказаним кредитним зобов`язанням відповідача ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» набуло право вимоги за договором факторингу, укладеним з кредитодавцем.
Оскільки у добровільному порядку відповідач заборгованість не сплатив, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
16 липня 2025 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
15 жовтня 2025 року відповідач, в інтересах якого діє адвокат Шелудько О.О., надав суду відзив на позов, в якому просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з огляду на таке.
Сторона відповідача заперечує проти укладення договору та додаткової угоди, оскільки позивач не надав жодного доказу на підтвердження їх укладення у електронному вигляді, зокрема не надано доказів направлення будь-якого ідентифікатора відповідачеві (наприклад довідки від мобільного оператора), а також його використання відповідачем.
У матеріалах справи відсутні відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) щодо укладання спірного кредитного договору та докази реєстрації відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця, що виключає підписання ОСОБА_2 кредитного договору.
Наявні у матеріалах справи копії договору № 7492990 та додаткової угоди до нього не можуть вважатись електронними документами, оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» та не є належним доказом укладення договору.
Крім того, позивачем не надано належного доказу переказу кредитних коштів на рахунок відповідача, що є необхідним для доведення факту укладання договору відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України.
Доданий до позовної заяви лист ТОВ «Пейтек Україна» про перерахування коштів не може свідчити про факт отримання відповідачем грошей, оскільки в ньому відсутні відомості про особу отримувача та про належність картки саме йому. Крім того, вказаний лист та розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є документами первинного бухгалтерського обліку, оформленого згідно з нормами ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п.51 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України.
Сторона відповідача заперечує також проти розміру нарахованих процентів вказуючи на те, що кредитний договір був укладений 20 січня 2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», за якими денна процентна ставка не може перевищувати 1%. Відтак, позивач здійснював нарахування відсотків за ставкою – 2,20% на день, що перевищувало максимально допустимий розмір щоденної відсоткової ставки, встановленої законодавством. За таких умов заборгованість за процентами повинна була становити суму не більше ніж 24975 грн (22 500 (сума позики) * 111 (строк) *1% (процентна ставка) /100). Відтак, в даному випадку підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі – відсутні.
Також сторона відповідача вважає розмір винагороди на правову допомогу значно завищеним та необґрунтованим, оскільки справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, яке призначене для розгляду справ незначної складності, у позовній заяві представник позивача просить проводити розгляд справи за його відсутності, судова практика у даній категорії справ є сталою, обґрунтування позиції сторони у такій справі не вимагає дослідження та аналізу великої кількості законів, підзаконних актів та відповідної судової практики, обсяг документів у справі не є значним і складним для юридичного опрацювання. Більше того, з долучених представником позивача доказів вбачається, що він фактично займається категорією справ про стягнення кредитної заборгованості, що зменшує затрати часу на підготовку правової позиції та складання процесуальних документів.
Крім того, представник позивача не надав детального опису наданих робіт (послуг).
17 жовтня 2025 року позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що кредитний договір та додаткова угода до нього були укладені між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі з дотриманням вимог законодавства України, яким передбачено, що оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. ТОВ «Авентус Україна» направило відповідачу електронним повідомленням (SMS) одноразовий ідентифікатор, при веденні якого він підтвердив прийняття умов кредитного договору та додаткової угоди до нього.
Відповідач перед укладенням кредитного договору ознайомився з його змістом, в якому сторони погодили строк кредитування, розмір відсотків та порядок їх сплати, договір містить інформацію про реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту. Підписавши кредитний договір, відповідач погодився з усіма його умовами.
Щодо максимального розміру денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч.4 ст. 8 Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ позивач зазначив, що за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498-IX, в тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21.08.2024, денна процента ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладання такого договору.
При цьому, денна процента ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносилися зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту).
У разі внесення таких змін, необхідно здійснювати розрахунок денної процентної ставки з урахуванням вимог Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки, визначеного на день внесення таких змін до кредитного договору.
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується на дату укладення кредитного договору, є фіксованою та не змінюється протягом строку дії кредитного договору.
Оскільки зміни до кредитного договору, укладеного з відповідачем, не вносились, то правових підстав для перерахунку денної процентної ставки яка є фіксованою - немає.
Нарахування процентів здійснювалося протягом строку дії договору.
На підтвердження здійсненого переказу за кредитним договором позивач надав довідку платіжної установи про проведення переказу, що в повному обсязі відповідає нормам Закону України «Про платіжні послуги» та нормативно-правовим актам Національного банку України. У довідці про переказ коштів зазначено унікальний номер транзакції, дата та час проведення переказу, маска платіжної картки № НОМЕР_1 , зарахування переказу, що відповідає масці платіжної картки зазначеній в кредитному договорі.
У матеріалах справи наявні всі необхідні документи, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу, зокрема щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, яка була сплачена позивачем.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт.
У зв`язку з цим позивач просив позовні вимоги задовольнити та зменшити витрати відповідача на професійну правничу допомогу.
У додаткових поясненнях від 07 листопада 2025 року сторона відповідача зазначила, що позивач у позові та відповіді на відзив не довів належними доказами підписання кредитного договору, що є предметом спору в даній справі, первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування коштів за договором та розрахунку заборгованості не надав; нарахування відсотків за ставкою – 2,20% перевищує максимально допустимий розмір щоденної відсоткової ставки, визначений законодавством, розмір нарахованих відсотків є явно завищеним та не співрозмірним тілу кредиту, тому сторона відповідача надає свій контррозрахунок.
Оскільки позивач не спростував заперечення та позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву, належними та допустимими доказами, які підтверджували б заявлені ним позовні вимоги, тому сторона відповідача вважає, що підстав для задоволення позову немає.
02 січня 2026 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача – адвоката Максиміва В.М., в яких відповідач частково визнав позовні вимоги за договором № 7492990 про надання споживчого кредиту від 20 січня 2024 року, а саме заборгованість по тілу кредиту у розмірі 22500 грн та заборгованість за процентами – 11250 грн.
В обґрунтування своєї позиції сторона відповідача зазначила, що оскільки кредитний договір був укладений 20 січня 2024 року після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», то відповідно денна процентна ставка не може перевищувати 1%, а тому заборгованість по відсоткам має складати 11250 грн.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову в частині розміру процентів .
Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Судом встановлено, що 20 січня 2024 року ОСОБА_1 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» договір про надання споживчого кредиту № 7492990, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачеві грошові кошти у сумі 15500 грн строком на 360 днів зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 2,2 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом шляхом переказу на його платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Сенс Банк», а відповідач зобов`язався повернути кредит відповідно до графіку платежів, визначеному у додатку № 1 до договору. 
Кредитний договір укладався за допомогою ІТС Товариства, електронна ідентифікація відповідача здійснювалася при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого на номер мобільного телефону відповідача, вказаний при вході.
Для укладення договору відповідач зареєструвався на ІТС, для чого пройшов ідентифікацію та верифікацію особи (заповнив анкету-заяву з зазначенням ПІБ, даних паспорту, РНОКПП, місця проживання, місця реєстрації, зазначив реквізити картки для отримання кредиту) підтвердив номер мобільного телефону, ознайомився з умовами надання кредиту, умовами кредитного договору, Правилами, здійснив акцептування кредитного договору, шляхом надсилання електронного повідомлення підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
20 січня 2024 року о 1:07:24 годині відповідно до умов кредитного договору та п. 7.1.17, 7.1.18 Правил відповідач в особистому кабінеті в ІТС прийняв пропозицію укласти договір та підписав його шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором C8476, надісланим на номер телефону, що зазначений відповідачем у анкеті-заяві.
20 січня 2024 року кредитні кошти в розмірі 15500 грн. були перераховані відповідачу на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Сенс Банк», що підтверджується листом ТОВ «Пейтек Україна» (торгова марка Paytech) вих. № 20241014-1/1 від 14 жовтня 2024 року про переказ коштів.
20 січня 2024 року о 03:47:01 годині між ОСОБА_1 та ТОВ «Авентус Україна» був укладений додатковий договір у електронному вигляді шляхом введення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором C3776, надісланим на номер телефону Відповідача. Кредитні кошти у розмірі 7000 грн згідно з додатковим договором були перераховані відповідачу 20 січня 2024 року на платіжну картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «Сенс Банк», що підтверджується листом ТОВ «Пейтек Україна» (торгова марка Paytech) вих. № 20241014-1/1 від 14 жовтня 2024 року про переказ коштів.
Відповідно до розрахунку заборгованості, який наданий ТОВ «Авентус Україна», станом на 29 вересня 2024 року сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитними зобов`язаннями становить 76950 грн, з яких 22500 грн – заборгованість за кредитом, 54450 грн – заборгованість за відсотками.
Нарахування процентів здійснювалося з 20 січня 2024 року за стандартною процентною ставкою до 09 травня 2024 року. У подальшому сума заборгованості відповідача не змінювалася.
30 вересня 2024 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» був укладений договір факторингу № 30.09/24-Ф, за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитним зобов`язанням відповідача № 7492990 від 20 січня 2024 року на суму 76950 грн. 
Перелік боржників, підстави виникнення права вимоги та сума грошових вимог визначені у реєстрі боржників, що є невід`ємними частинами договору факторингу.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Судом встановлено, що кредитний договір був укладений сторонами в електронній формі.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Судом встановлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на вебсайті позивача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого позивач надіслав відповідачеві за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.
Без здійснення вказаних дій кредитний договір не був би укладений сторонами, тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі сторін.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21)
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За відомостями АТ «Сенс Банк» на ім`я відповідача у банку емітовано картку № НОМЕР_1 , фінансовий номер - НОМЕР_2 . Із виписки по рахунку ОСОБА_1 вбачається надходження 20 січня 2024 року кредитних коштів у розмірі 15500 грн та подальше їх використання.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.
Крім того, у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Відсутність позову про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (див. постанову Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23).
Відповідно до розрахунків заборгованості, наданих позивачем, прострочена заборгованість за сумою кредиту – 22500 грн, прострочена заборгованість за процентами – 54450 грн.
Отже у даному випадку, визначений у вказаному вище договору розмір процентів (2,2 % за кожен день) є непропорційно високою та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак пункти п. 1.5.1 та п. 1.5.2 є несправедливими і суперечать принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 %) у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Фактично позивач порушує питання про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за нарахованими процентами, у розмірі, що у два рази перевищує розмір простроченої заборгованості за тілом кредиту.
З огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням доводів відповідача, наведених у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру суми процентів, які просить стягнути позивач на свою користь з 54450 грн до 11250 грн, тобто 50% від простроченої заборгованості за тілом, яку позивачем визначено у розмірі 22500грн. 
Отже, зважаючи на викладене вимога про стягнення заборгваності за процентами підлягає частковому задоволенню. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
За нормами ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано договір про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року № 02/08/2024, укладений між ТОВ «ФК «Укрглобал-Фінанс» і ФОП ОСОБА_3 , акт приймання-передачі наданих послуг № 45 від 04 лютого 2025 року, за яким вартість послуги з підготовки позовних заяв з боржників позивача в цілому складає 100000 грн, витяг з реєстру № 1 до акту приймання-передачі, відповідно до якого підготовка позовної заяви до боржника ОСОБА_1 та клопотання про витребування доказів складає 10000 грн, платіжна інструкція № 1990 від 06 лютого 2025 року на загальну суму 100000 грн.
Ураховуючи вказані норми, нескладність справи, розгляд якої здійснено судом в порядку спрощеного провадження, суд дійшов висновку, що вимога про стягнення правничої допомоги підлягає частковому задоволенню у розмірі 3000 грн.
При вирішенні питання про стягнення правничої допомоги судом враховано правові висновки Верховного Суду у справах № 755/9215/15-ц, № 922/445/19.
Згідно зі ст.ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеній сумі у розмірі 1062,46 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
ПозовТовариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Укрглобал-Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрглобал-Фінанс» (код ЄДРПОУ: 41915308, місцезнаходження: місцезнаходження: б-р Вацлава Гавела, 4, м. Київ, 03124) заборгованість за кредитним договором № 7492990 від 20 січня 2024 року у розмірі 33750 грн, з яких 22500 грн – заборгованість за кредитом та 11250 грн – заборгованість за процентами, а також судовий збір у розмірі 1062,46 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.
Рішення складено 03 квітня 2026 року.

Суддя