УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 757/54456/25-к
провадження № 51-60ск26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого  ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,
встановив:
Як убачається із касаційної скарги та доданої до неї копії судового рішення, ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2026 року задоволено заяву слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 про самовідвід від розгляду судового провадження № 757/54456/25-к за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням судді,  ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року на підставі ч. 4 ст. 399 КПК у відкритті провадження за апеляційною скаргою на указану вище ухвалу судді відмовлено. 
ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, де просить скасувати ухвалу апеляційного суду як таку, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та перешкоджає реалізації права на доступ до суду. 
На обґрунтування вимог зазначає, що апеляційний суд невірно визначив зі змісту апеляційної скарги предмет апеляційного перегляду. Стверджує, що у своїй апеляційній скарзі він зазначав, що оскаржує ухвалу, якою вирішено його заяву про відвід слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 , а ключовим доводом скарги було те, що ця ухвала постановлена суддею ОСОБА_6 , попри раніше поданий і зареєстрований відвід самої ОСОБА_6 .
Перевіривши викладені у касаційній скарзі доводи та надану копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав. 
Насамперед Верховний Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 424 КПК ухвала суду першої інстанції про задоволення самовідводу слідчого судді, яка не була переглянута в апеляційному суді, не може бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Отже, Верховний Суд не втручається в оцінку доводів касаційної скарги ОСОБА_4 , які стосуються невірного, на його переконання, порядку вирішення заяв про відвід чи самовідвід у кримінальному провадженні.
Предметом перевірки суду апеляційної інстанції, як видно з доданих до касаційної скарги копій судових рішень, була саме ухвала судді Печерського районного суду м. Києва від 17 березня 2026 року, якою задоволено заяву слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 про самовідвід у кримінальному провадженні.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.
Встановлення законодавцем обмеження права на апеляційне оскарження окремих судових рішень, якими не завершується розгляд кримінального провадження по суті, має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції, та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним. Воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання (пункт 41 рішення у справі «Абрамова проти України» від 18 грудня 2018 року, заява № 41988/08; пункт 78 рішення у справі «Зубац проти Хорватії» від 05 квітня 2018 року, заява № 40160/12 та інші).
В офіційному тлумаченні ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.
Відповідно до приписів ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК.
Як убачається з оскарженого судового рішення, ОСОБА_4 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу місцевого суду, якою задоволено заяву про самовідвід слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від розгляду провадження № 757/54456/25-к за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення, оскарження якої в апеляційному порядку не передбачено положеннями КПК, зокрема, статтями 81, 392 цього Кодексу.
Суддя Київського апеляційного суду, встановивши, що апеляційну скаргу подано на судове рішення, яке відповідно до вимог КПК не підлягає апеляційному оскарженню, обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на підставі ч. 4 ст. 399 цього Кодексу.
З указаним рішенням погоджується й колегія суддів Верховного Суду, проте вважає за необхідне зазначити таке.
Рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження суддя апеляційного суду мотивував з посиланням на приписи статей 392, 309 КПК, виходив із того, що оскарження ухвали слідчого судді про задоволення заяви про самовідвід слідчого судді від участі у розгляді скарги на бездіяльність прокурора, нормами діючого КПК не передбачено, тобто мотивував своє рішення нормами, якими встановлено перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування. 
Водночас Суд вбачає, що заяву про самовідвід слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 від розгляду судового провадження № 757/54456/25-к за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення, відповідно до положень ч. 1 ст. 81 КПК, розглянув суддя цього ж суду, а не слідчий суддя, у зв`язку з чим апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження, мав керуватися ч. 2 ст. 392 КПК, а не тими приписами ст. 392 КПК, які стосуються аспектів оскарження в апеляційному порядку ухвал слідчого судді. 
Згідно з приписами ч. 2 ст. 392 КПК ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Ураховуючи наведене, Верховний Суд виходить із того, що некоректність мотивів постановлення ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті приписів ст. 412 КПК, оскільки не перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення. 
Висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 з підстави, що ухвала судді Печерського районного суду міста Києва від 17 березня 2026 року не може бути оскаржена в апеляційному порядку, є правильним.
Отже, з касаційної скарги та наданої копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 квітня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3