ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/25003/24 пров. № А/857/8703/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В., 
суддів Гуляка В.В., Матковської З.М.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року (головуючої судді Чаплик І.Д., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів) у справі № 380/25003/24 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України в особі Управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (Секретаріат Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України в особі Управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (Секретаріат Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин) в якому просить визнати протиправним рішення Управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (Секретаріат Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обстав) Міністерства внутрішніх справ України за № 268082024 від 23.09.2024 щодо відмови подати заяву про розшук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив службу у ЗСУ у званні солдат, стрілець-електрик 3 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 , зниклого безвісти за особливих обставин на підставі звернення з повідомленням про зникнення особи з подальшим внесенням до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в особі Управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (Секретаріату Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин) як держателя вказаного Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, внести відомості про ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як зниклого безвісти за особливих обставин, надавши таким чином йому статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує серед іншого, що ОСОБА_2 був військовослужбовцем в/ч НОМЕР_1 та перебував у Харківській області в Ізюмському районі поблизу лінії активних бойових дій та артилерійських обстрілів, мав значні проблеми із здоров`ям, не пройшовши при цьому медичного лікування, не виходив на зв`язок із рідними з 04.12.2023 року, тобто більше, ніж протягом року, такий досі не розшуканий, відомості про перебування такого у полоні відсутні, що дає підстави вважати, що такий зник безвісти у зв`язку із воєнними діями на території України, зокрема у Харківській області, що в свою чергу дає підстави вважати, що такий зник безвісти за особливих обставин. Зазначає, що із відповіді ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві від 23.09.2024 року вбачається, що у провадженні слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтаві Осадчої О.С., знаходиться кримінальне провадження № 62024170020001997 від 31.03.2024 за фактом вчинення дезертирства солдатом військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 4 ст. 408 КК України. За період з моменту зникнення ОСОБА_2 , а саме від 04.12.2023 року по час подання вказаної позовної заяви, минуло більше року, жодних слідчих та розшукових дій у межах вказаного кримінального провадження за ч. 4 ст. 408 КК України слідчими ДБР проведено не було та жодній особі, зокрема ОСОБА_2 , не було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому, із аналізу норм законодавства щодо надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин, не вбачається, що умовою надання такого є відсутність відкритих кримінальних проваджень, зокрема за фактом самовільного залишення військової частини. Слід зазначити, що ОСОБА_2 у вказаному кримінальному провадженні за № 62024170020001997 від 31.03.2024 за фактом вчинення дезертирства солдатом військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ч. 4 ст. 408 КК України, не надано жодного процесуального статусу, передбаченого КПК України, зокрема потерпілого, свідка чи підозрюваного. Тому посилання Управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (Секретаріат Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обстав) Міністерства внутрішніх справ України на наявність кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_2 є не релевантними та не стосуються питань набуття особою статусу зниклої за особливих обставин. Слід додати, що певні застереження за фактом наявності кримінального провадження за самовільне залишення військової частини наявні щодо питання отримання виплат за безвісти зниклого військовослужбовця, зокрема його грошового забезпечення та інших видів додаткових виплат, що регулюється Постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884 "Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх", що в свою чергу не стосується питання надання особі статусу зниклої безвісти, за особливих обставин. Також обґрунтовані сумніви щодо правомірності дій виникають за фактом того, що службове розслідування за фактом самовільного залишення частини було завершене військовою частиною у січні 2024 року, а саме 04.01.2024 року, при тому кримінальне провадження за даним фактом ДБР було відкрите лише у березні 2024 року за вчинення дезертирства, а саме статтею 408 КК України, при тому, що відповідальність за самовільне залишення частини передбачена статтею 407 КК України. При цьому, встановлено, що ОСОБА_1 звернулась із письмовою заявою за фактом зникнення сина, ОСОБА_2 , ще 19.12.2023 року та за фактом звернення ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження №12023141380001984 від 23.12.2023 року та видано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Таким чином, ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області після одержання відомостей про зникнення ОСОБА_2 на підставі звернення його матері, зобов`язаний був інформувати Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, протягом трьох днів з моменту отримання такої інформації або заяви шляхом електронної інформаційної взаємодії з Реєстром, що зроблено не було з невідомих причин. Також вказує, що адвокат Шашликов Д.Г. звертався до ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області в інтересах ОСОБА_1 із заявою, в якій просив інформувати Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин про зникнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив службу у ЗСУ у званні солдат, стрілець-електрик 3 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 за особливих обставин, однак, всупереч вимогам законодавства ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП не виконало вимоги вказаної заяви. Окрім того, у відповіді ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області взагалі не було надано відповіді по суті на заяву вих. № 964 від 15.08.2024 року щодо інформування Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин про зникнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проходив службу у ЗСУ у званні солдат, стрілець-електрик 3 стрілецької роти в/ч НОМЕР_1 за особливих обставин, зокрема не вказано причини відмови або неможливості такого інформування, що свідчить про невиконання ними обов`язку, що визначений Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин». Вважає, що відмова у внесенні відомостей про ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин є неправомірною та необґрунтованою з огляду на обставини вказаної справи та факт зникнення такого у зоні бойових дій. Таким чином, Міністерство внутрішніх справ України в особі Управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (Секретаріату Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин) як держателя вказаного Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, слід зобов`язати внести відомості про ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як зниклого безвісти за особливих обставин, надавши таким чином йому статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин.
Міністерство внутрішніх справ України подало відзив на апеляційну скаргу, в якому викладені заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_3 направив до апеляційного суду відповідь на відзив.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно статті 311 КАС України справа призначена в письмовому провадженні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач, ОСОБА_1 , є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно зі скеруванням військової частини НОМЕР_1 від 04.12.2023 №2342 ОСОБА_2 направлявся на стаціонарне лікування у Військово-медичний клінічний центр Північного регіону.
Відповідно до талону-повідомлення єдиного обліку від 19.12.2023 №25404, 19.12.2023 о 11:13 надійшла заява до Відділу поліції №1 (Шевченківський) Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області про те, що 04.12.2024 о 11:00 за адресою: м. Харків, городок Медзаклад до Відділу поліції №1 з письмовою заявою звернулась ОСОБА_1 , яка просить вжити заходів щодо пошуку її сина, ОСОБА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який проходив службу на посаді НОМЕР_3 батальйону НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони, який востаннє виходив на зв`язок 04.12.2023: телефонував до доньки заявниці та повідомив, що знаходився у лікарні в м. Харків, після чого зателефонував командир військової частини та повідомив, що син заявниці зник і що він повинен з`явитись до лікарні. Вказану заяву було зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі “Інформаційний портал Національної поліції України”.
Згідно з Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 26.12.2023, 22.12.2023 до ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області надійшов рапорт від старшої оперуповноваженої СКП ВП №1 ЛРУП №1 ГУНП у Львівській області капітана поліції Наталії Гайдис про те, що 19.12.2023 о 11:13 надійшла заява до Відділу поліції №1 (Шевченківський) Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області про те, що 04.12.2024 о 11:00 за адресою: м. Харків, городок Медзаклад до Відділу поліції №1 з письмовою заявою звернулась ОСОБА_1 , яка просить вжити заходів щодо пошуку її сина, ОСОБА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який проходив службу на посаді НОМЕР_3 батальйону НОМЕР_4 окремої бригади територіальної оборони, який востаннє виходив на зв`язок 04.12.2023: телефонував до доньки заявниці та повідомив, що знаходився у лікарні в м. Харків, після чого зателефонував командир військової частини та повідомив, що син заявниці зник і що він повинен з`явитись до лікарні. За вказаним повідомленням було внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №12023141380001984 за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України. 
Представник позивача звернувся із адвокатським запитом №8 від 08.01.2024 до військової частини НОМЕР_1 щодо військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 .
Листом від 14.01.2025 №76 військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено представника позивача, що 04.12.2023 до командування військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт тимчасово виконуючого обов`язки командира стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 лейтенанта ОСОБА_4 про самовільне залишення військової частини НОМЕР_1 (без зброї) солдатом ОСОБА_2 . Даний факт виявлено під час перевірки особового складу підрозділу, в якому проходив службу солдат.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №928 від 04.12.2023 призначено службове розслідування щодо факту самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_2 .
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №11 від 04.01.2024 службове розслідування щодо факту самовільного залишення місця служби солдатом ОСОБА_2 . завершено. 08.01.2024 № 45 матеріали службового розслідування щодо факту самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_2 . скеровано до ТУ ДБР розташованого у м. Полтава.
Обставини та факти, що були встановлені під час проведення службового розслідування: 03.12.2023 солдат ОСОБА_2 ввечері прибув до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 для уточнення інформації щодо виїзду на лікування до ВМКЦ Північного регіону м. Харків. 03.12.2023 в будинку, де проживав солдат ОСОБА_2 , всі військовослужбовці були в добовому наряді. Під час перевірки особового складу солдат ОСОБА_2 був відсутній в будинку, у якому проживав. Солдат ОСОБА_2 до бойового чергування не залучався.
По факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 здійснена доповідь оперативному черговому військової частини НОМЕР_5 04.12.2023 
Згідно пояснень молодшого лейтенанта медичної служби ОСОБА_5 стало відомо, що 03.12.2023 солдат ОСОБА_2 ввечері прибув до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 для уточнення інформації щодо виїзду на лікування до ВМКЦ Північного регіону м. Харків, йому було повідомлено, що виїзд та усі необхідні для цього документи будуть готові 04.12.2023 о 09 год. 00 хв. Наступного дня військовослужбовець до медичного пункту не прибув, необхідні документи не отримав, на дзвінки не відповідає. Ймовірне місце перебування солдата ОСОБА_2 не відомо.
Згідно з документами, які представив солдат ОСОБА_2 медичній службі від 23.07.2023 - у нього був діагноз: транзиторна ішемічна атака. Госпіталізований на той момент не був.
Згідно з поясненнями старшого сержанта ОСОБА_6 стало відомо, що солдат ОСОБА_2 проживав разом з особовим складом 3 взводу 3 стрілецької роти у зоні виконання бойового завдання військової частини НОМЕР_1 в Харківській області. На бойові чергування у складі 3 стрілецької роти не заступав. Зі слів військовослужбовців 04.12.2023 мав вибути в м. Харків для лікування, про що повідомив сестру. 03.12.2023 ввечері вийшов до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 для уточнення інформації щодо вибуття на лікування. Після того на контакт не виходив, на дзвінки не відповідає. Ймовірне місце перебування не відомо.
Згідно з поясненнями старшого солдата ОСОБА_7 стало відомо, що солдат ОСОБА_2 проживав разом з особовим складом 3 взводу 3 стрілецької роти у зоні виконання бойового завдання військової частини НОМЕР_1 в Харківській області. На бойові чергування у складі 3 стрілецької роти не заступав. Зі слів військовослужбовців 04.12.2023 мав вибути в м. Харків для лікування, про що повідомив сестру. 03.12.2023 ввечері вийшов до медичного пункту військової частини НОМЕР_1 для уточнення інформації щодо вибуття на лікування. Після того на контакт не виходив, на дзвінки не відповідає. Ймовірне місце перебування не відомо.
Також силами підрозділу були здійснені пошукові заходи у тимчасовому місці розташування військової частини НОМЕР_1 та найближчих населених пунктах, які результату не дали.
Відомостями щодо перебування у полоні солдата ОСОБА_2 військова частина НОМЕР_1 не володіє.
Представник позивача звернулась до Головного управління Національної поліції у Львівській області із адвокатським запитом щодо розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_2 .
Головне управління Національної поліції у Львівській області Листом від 15.01.2024 повідомило представника позивача, що здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні №12023141380001984 від 23.12.2023 було доручено слідчому СВ ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області Сенику Ю.О., в ході досудового розслідування слідчим було допитано в процесуальному статусі свідка ОСОБА_1 стосовно обставин, які їй відомі про місцезнаходження її сина ОСОБА_2 , допитано в процесуальному статусі потерпілого ОСОБА_8 , стосовно обставин, які їй відомі про місцезнаходження її брата ОСОБА_2 , крім цього у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 за постановою слідчого про відібрання зразків для проведення експертизи, було відібрано букальний епітелій та призначено молекулярно-генетичну експертизу, встановлюються усі обставини події безвісти зниклого солдата ОСОБА_2 .
Представник позивача звернувся із адвокатським запитом від 08.01.2024 №9 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_6 ) щодо перебування на лікуванні солдата ОСОБА_2 .
Листом від 18.01.2024 військова частина НОМЕР_6 повідомила представника позивача, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у Військово-медичному клінічному центрі Північного регіону, у тому числі в цивільних закладах охорони здоров`я в період з 04.12.2023 по теперішній час не значиться. 
Відповідно до листа-відповіді Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України від 07.07.2024 №33/7-Ш-5319в, в Об`єднаному центрі наявна інформація про факт зникнення ОСОБА_2 , відомості про його місцезнаходження, можливе перебування його у полоні держави-агресора на даний час Об`єднаним центром не отримувалась.
17.07.2024 представник позивача звернувся до Секретаріату Уповноваженого з питань зниклих безвісти за особливих обставин із адвокатським запитом, у якому просив повідомити, чи внесені відомості про ОСОБА_2 до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Листом від 22.07.2024 №1508-2024 відповідач повідомив представника позивача, що в розпорядженні Управління (Секретаріату Уповноваженого) відсутня інформація про факт зникнення безвісти ОСОБА_2 .
17.07.2024 представник позивача звернувся до Головного управління Національної поліції у Львівській області із адвокатським запитом, у якому просив повідомити, чи внесені відомості про ОСОБА_2 до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Головне управління Національної поліції у Львівській області Листом від 02.08.2024 №152Аз/41/10-24 повідомило представника позивача, що слідчим відділом ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області здійснювалось досудове розслідування кримінального провадження № 12023141380001984 від 23.12.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за фактом зникнення безвісти ОСОБА_2 . 28.03.2024 процесуальним керівником у вказаному кримінальному провадженні визначено місце проведення досудового розслідування у відповідності до вимог ст. 218 КПК України за Ізюмським районним управлінням поліції ГУНП у Харківській області. У зв`язку із цим надати запитувану інформацію не видається можливим.
Згідно із Витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин від 22.07.2024 №20240722-1668, інформація щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня.
15.08.2024 представник позивача звернувся до Головного управління Національної поліції у Львівській області із адвокатським запитом, у якому просив інформувати Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин при зникнення військовослужбовця ОСОБА_2 за особливих обставин.
Листом від 06.09.2024 Головне управління Національної поліції у Львівській області повідомило представника позивача, що в ході проведення першочергових слідчих та оперативних заходів, працівниками поліції не отримано підтверджуючих даних про те, що ОСОБА_2 зник безвісти за особливих обставин, а відповідно до висновку акту службового розслідування командування військової частини НОМЕР_1 військовослужбовець самовільно залишив місце служби та військову частину, а згідно з положеннями частини 1 статті 1 Закону України “Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин” особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру” відмітка про зникнення безвісти за особливих обставин проводиться при наявності відомостей про зникнення особи за особливих обставин.
15.08.2024 представник позивача звернувся до Секретаріату Уповноваженого з питань зниклих безвісти за особливих обставин із адвокатським запитом, у якому просив звернутися до органів Національної поліції із заявою про розшук військовослужбовця ОСОБА_2 до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Листом №26808-2024 від 23.09.2024 відповідач повідомив представника позивача, що за наявною інформацією, слідчим відділом Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області здійснюється досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні за фактом зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України. ОСОБА_2 оголошено в розшук як безвісти зниклого, відомості щодо його розшуку внесено до обліків інформаційно-комунікаційної системи “Інформаційний портал Національної поліції України”. Водночас, особа, зникла безвісти за особливих обставин – особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру. Додатково встановлено, що другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління ДБР розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України, за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_2 . Враховуючи викладене, на цей час відсутні правові підстави для надання військовослужбовцю ОСОБА_2 статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин.
Не погоджуючись із такою відмовою та вважаючи її протиправною, позивач звернулась до суду із цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції погодився із правомірністю дій відповідача у справі.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1-5 статті 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини 1 статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Адміністративний суд у силу вимог статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року який триває і до сьогодні.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року №1932-XII особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій; воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі – Закон №389-VIII) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, було введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався і діє на даний час.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України “Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію” від 21.10.1993 р. №3543-XII (далі - Закон №3543-ХІІ).
Згідно із ст.1 Закону №3543-ХІІ мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.12.2015 №389-VIII (далі – Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (стаття 2 Закону №389-VIII).
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII) встановлено, що Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Статтею 2 Закону № 2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Види військової служби серед, яких вказана військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Частиною 4 статті 24 Закону № 2232-XII встановлено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Статтею 1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 №2011-XII (далі – Закон №2011-ХІІ) визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону №2011-ХІІ).
Як встановлено судом на підставі матеріалів справи за змістом спірних правовідносин син позивачки, ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та виконував обов`язки з військової служби у Ізюмському районі Харківської області. Однак 04.12.2023 позивач зник безвісти, його місцезнаходження по даний час невідоме. Управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин відмовило у внесенні відомостей про нього до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин у зв`язку із тим, що відсутні ознаки того, що зникнення сина позивачки сталось саме у зв`язку з визначеними Законом особливими обставинами.
Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей визначає Закон України від 12.07.2018 № 2505-VIII “Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин” зі змінами та доповненнями (далі – Закон №2505-VIII). Преамбулою Закону №2505-VIII визначено, що для цілей цього Закону особливими обставинами вважаються збройний конфлікт, воєнні дії, тимчасова окупація частини території України, надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.
Відповідно до абзаців 2, 4, 5, 10, 11 частини 1 статті 1 Закону №2505-VIII, у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:
близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі;
Єдиний реєстр осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, - електронна база даних, призначена для зберігання, захисту, обробки, використання та поширення визначеної цим Законом інформації про осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, їх невпізнані останки, наявність чи відсутність рішення суду про визнання осіб, зниклих безвісти, безвісно відсутніми або оголошення померлими, інформації про видачу нотаріусами свідоцтва про призначення опікуна над майном осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, а також інших даних, що використовуються для забезпечення обліку осіб, зниклих безвісти, з метою їх розшуку; заявник - особа, яка подала заяву про розшук особи, стосовно якої немає відомостей про її місцеперебування; особа, зникла безвісти, - фізична особа, стосовно якої немає відомостей про її місцеперебування на момент подання заявником заяви про її розшук; особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру.
Відповідно до частин 1-3 статті 4 Закону №2505-VIII, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи. Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом. Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частин 1, 2 статті 6 Закону №2505-VIII, близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме). Реалізація права, передбаченого частиною першою цієї статті, відбувається шляхом подання заяви про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, та отримання достовірної інформації про хід та результати проведення її розшуку в порядку, визначеному цим Законом та іншими законами України.
Згідно з частинами 1-3 статті 10 Закону №2505-VIII, Уповноважений з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (далі - Уповноважений), є посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дотримання норм міжнародного гуманітарного права на всій території України (далі - відповідальний орган виконавчої влади), на яку покладено повноваження щодо координації розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та вирішення інших питань, пов`язаних з цим. Діяльність Уповноваженого забезпечує Секретаріат Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (далі - Секретаріат Уповноваженого), який утворюється у складі відповідального органу виконавчої влади. Положення про Уповноваженого затверджує Кабінет Міністрів України за поданням керівника відповідального органу виконавчої влади.
Згідно з пунктами 2, 7, 8 частини 1 статті 11 Закону №2505-VIII, основними повноваженнями Уповноваженого є, зокрема, отримання інформації (включаючи персональні дані) в межах повноважень, визначених цим Законом, від органів державної влади, у тому числі шляхом інформаційної взаємодії між Єдиним реєстром осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та іншими державними інформаційними ресурсами в електронній формі інформаційно-комунікаційними засобами з використанням засобів технічного та криптографічного захисту інформації відповідно до вимог законодавства з питань захисту інформації; організація обміну інформацією, що може сприяти розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, між Уповноваженим та державними органами, уповноваженими на їх облік та/або розшук; утворення за погодженням з Національною поліцією України, Службою безпеки України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій та запобігання їх виникненню, Генеральним штабом Збройних Сил України та координація роботи пошукових груп (гуманітарних місій), діяльність яких спрямована на пошук осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, їх останків, розшук і фіксацію місць поховання таких осіб, проведення вилучення тіл (останків) померлих (загиблих) осіб та вивезення їх останків, здійснення пошукових дій в районах проведення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації проти України, та на тимчасово окупованих територіях України.
Відповідно до частин 1-6 статті 12 Закону №2505-VIII, Єдиний реєстр осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (далі - Реєстр), створюється для накопичення та централізації відомостей і даних про таких осіб, інформації про видачу нотаріусами свідоцтва про призначення опікуна над майном осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, а також обліку інформації, необхідної для їх ефективного розшуку. Відомості в Реєстрі накопичуються та зберігаються з метою обліку інформації, необхідної для розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин. Держателем Реєстру є Міністерство внутрішніх справ України. Держатель має право доступу до відомостей, внесених до Реєстру, у повному обсязі. Держатель у межах повноважень, визначених цим Законом, має право отримувати інформацію (включаючи персональні дані) від інших органів державної влади, у тому числі шляхом інформаційної взаємодії між Реєстром та іншими державними інформаційними ресурсами в електронній формі інформаційно-комунікаційними засобами з використанням засобів технічного та криптографічного захисту інформації відповідно до вимог законодавства з питань захисту інформації. Адміністратором Реєстру є державне підприємство, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України. Адміністратор Реєстру здійснює заходи щодо створення і супроводження програмного забезпечення Реєстру, збереження та захисту бази даних, відповідає за його функціонування, надає доступ до його розділів у порядку, визначеному положенням про Реєстр. Структура та порядок ведення Реєстру визначаються положенням, яке затверджується наказом Міністерства внутрішніх справ України.
Частиною 3 статті 17 Закону №2505-VIII передбачено, що до органів, уповноважених на розшук осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, а також на виконання інших функцій, пов`язаних з реалізацією цього Закону, належать Національна поліція України та органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, визначені Законом України «Про оперативно-розшукову діяльність».
Відповідно до частин 1-3 статті 18 Закону №2505-VIII, заява про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, подається до відповідного територіального органу Національної поліції України. Заява про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, може бути подана родичем такої особи, представником військового формування, органом державної влади, органом місцевого самоврядування, громадським об`єднанням або будь-якою іншою особою, якій стало відомо про зникнення. Заява про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, може бути подана Уповноваженим, якщо зазначені в абзаці другому цієї частини особи звернулися до неї з повідомленням про зникнення особи. У заяві про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, зазначається інформація, що може сприяти розшуку такої особи. У разі отримання інформації про зникнення особи за особливих обставин або заяви про розшук такої особи Національна поліція України зобов`язана інформувати Уповноваженого протягом трьох днів з моменту отримання такої інформації або заяви. Відомості, зазначені у заяві про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, підлягають внесенню до Реєстру в порядку, передбаченому цим Законом, протягом 24 годин після отримання Уповноваженим від Національної поліції України інформації про зникнення особи за особливих обставин або інформації про отримання заяви про розшук такої особи.
Структуру, порядок ведення, порядок наповнення, порядок доступу до інформації, основні завдання, мету та функції Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (далі - Реєстр), який є функціональною підсистемою єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України (далі - ЄІС МВС) визначає Положення про Єдиний реєстр осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, затверджене Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.08.2022 №535 (далі – Положення №535).
Абзацами 3, 4 пункту 1 розділу І Положення №535 визначено, що користувачі Реєстру - Уповноважений з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, уповноважені посадові особи Секретаріату Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Офісу Генерального прокурора, Міністерства соціальної політики України, Пенсійного фонду України, Національної поліції України, Державного бюро розслідувань, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, уповноважених органів з питань пробації, Міністерства оборони України, Національного антикорупційного бюро України, Головного управління розвідки Міністерства оборони України, Бюро економічної безпеки України;
суб`єкти наповнення Реєстру - Національна поліція України, Служба безпеки України, Національна гвардія України, Уповноважений з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, Міністерство оборони України, Міністерство охорони здоров`я України, Офіс Генерального прокурора, Державна міграційна служба України, Департамент з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, уповноважені органи з питань пробації, Державна судова адміністрація України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України, Державна прикордонна служба України, Пенсійний фонд України, Головне управління розвідки Міністерства оборони України, Експертна служба Міністерства внутрішніх справ України, місцеві органи виконавчої влади.
Пунктом 3 розділу І Положення №535 визначено, що власником Реєстру та володільцем інформації, що обробляється в ньому, є держава в особі Міністерства внутрішніх справ України, яке здійснює організаційне, нормативно-правове забезпечення функціонування Реєстру та контроль за дотриманням вимог законодавства ведення Реєстру.
Пунктом 6 розділу І Положення №535 передбачено, що структура Реєстру складається із взаємопов`язаних розділів, які містять: відомості про осіб, зниклих безвісти за особливих обставин; відомості про невпізнані тіла (останки) померлих (загиблих) осіб та пов`язані з ними речі, документи.
Пунктом 7 розділу І Положення №535 передбачено, що Реєстру вносяться такі відомості про особу, зниклу безвісти за особливих обставин: прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності) (українською мовою та латинськими літерами відповідно до правил транслітерації), фото; інформація про дату та місце народження; інформація про сімейний стан; інформація про задеклароване (зареєстроване) місце проживання (перебування) особи; інформація про фактичне місце проживання; у разі якщо така особа уповноважена на виконання функцій держави, інформація про роботодавця, у якого вона виконувала роботу (проходила службу); реквізити документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи (назва, номер, серія (за наявності) документа, дата видачі, уповноважений суб`єкт, що його видав); унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (за наявності); дата, місце (у тому числі з прив`язкою до населеного пункту, координати зникнення), обставини та час зникнення особи; прикмети особи; інформація про наявність кримінального провадження, розпочатого за фактом зникнення такої особи, або в якому потерпілий є особою, зниклою безвісти за особливих обставин; найменування органу, який здійснює досудове розслідування в кримінальному провадженні за фактом зникнення безвісти особи, або в іншому кримінальному провадженні, в якому потерпілий є особою, зниклою безвісти за особливих обставин; найменування територіального органу (підрозділу) Національної поліції України, який здійснює розшук особи, зниклої безвісти (у якого в провадженні перебуває оперативно-розшукова або розшукова справа), найменування іншого органу, який здійснює оперативно-розшукову діяльність; інформація про наявність рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (зазначається найменування суду, який прийняв відповідне рішення, дата ухвалення рішення суду, номер справи, номер провадження, а також інформація про те, чи набрало вказане судове рішення законної сили); дата та місце встановлення місцезнаходження особи, зниклої безвісти; інша інформація, що може сприяти розшуку особи, зниклої безвісти за особливих обставин.
Абзацами 2, 3 пункту 1 розділу ІІ Положення №535 передбачено, що суб`єкти наповнення Реєстру забезпечують внесення таких відомостей:
Уповноважений з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, Національна поліція України, Служба безпеки України, Міністерство оборони України, Державна служба України з надзвичайних ситуацій, Національна гвардія України, місцеві органи виконавчої влади - відомостей про розшук осіб, зниклих безвісти за особливих обставин;
Національна поліція України - відомостей щодо наявності інформації про зникнення особи за особливих обставин або заяви про розшук такої особи та безпосереднього розшуку осіб, зниклих безвісти за особливих обставин.
Відповідно до пунктів 2-3 розділу ІІ Положення №535, у разі отримання інформації про зникнення особи за особливих обставин або заяви про розшук такої особи Національна поліція України інформує Уповноваженого з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, протягом трьох днів з моменту отримання такої інформації або заяви шляхом електронної інформаційної взаємодії з Реєстром.
Суб`єкти наповнення Реєстру вносять відомості до Реєстру протягом 24 годин з моменту їх отримання.
З аналізу наведених норм випливає, що підставою для визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин є обов`язкове перебування факту зникнення особи безвісти у причинно-наслідковому зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру. Таким чином колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що за змістом спірних правовідносин визнання ОСОБА_2 зниклим безвісти за особливих обставин як військовослужбовця, який перебував у розпорядженні військової частини НОМЕР_1 можливе у разі його зникнення під час виконання бойових завдань, перебування в районі бойових дій або за інших умов, зумовлених безпосередньо воєнними діями. Однак за змістом спірних правовідносин судом встановлено, що ОСОБА_2 син позивачки у період, коли востаннє було відомо його місцеперебування (03.12.2023) до бойового чергування не залучався, безпосередньо у бойових діях участі не брав, а відряджався на лікування до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що зникнення безвісти ОСОБА_2 було пов`язане безпосередньо з воєнними діями та участю у них, що могло б зумовити висновок про зникнення його за особливих обставин та наявність підстав для внесення відповідних відомостей до Реєстру.
Згідно норм статті 18 Закону №2505-VIII, заява про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, подається до відповідного територіального органу Національної поліції України родичем такої особи, представником військового формування, органом державної влади, органом місцевого самоврядування, громадським об`єднанням або будь-якою іншою особою, якій стало відомо про зникнення. При цьому з відповідною заявою звернутися може також Уповноважений, якщо зазначені в абзаці другому цієї частини особи звернулися до нього з повідомленням про зникнення особи. У разі отримання інформації про зникнення особи за особливих обставин або заяви про розшук такої особи Національна поліція України зобов`язана інформувати Уповноваженого протягом трьох днів з моменту отримання такої інформації або заяви. Відомості, зазначені у заяві про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, підлягають внесенню до Реєстру в порядку, передбаченому цим Законом, протягом 24 годин після отримання Уповноваженим від Національної поліції України інформації про зникнення особи за особливих обставин або інформації про отримання заяви про розшук такої особи.
Таким чином, у разі звернення позивачем із заявою про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, така заява повинна першочергово подаватись до органів Національної поліції України, а обов`язок відповідача у частині внесення відповідних відомостей про особу, зниклу безвісти за особливих обставин, виникає виключно з моменту отримання ним від Національної поліції України заяви про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин. При цьому, за змістом позовних вимог позивач не оскаржує відмову відповідача щодо звернення до органів Національної поліції із заявою про розшук зниклого безвісти ОСОБА_2 , а відмову у внесенні до Реєстру відповідних відомостей. Дії органів Національної поліції щодо відмови у повідомленні Уповноваженого про зникнення вказаної особи не є предметом спору у вказаній справі, а відтак оцінка суду таким діям не надається.
Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорюване таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 28 листопада 2018 року у справі №607/6092/18, від 05 червня 2019 року у справі №607/6865/18, від 11 червня 2019 року у справі №917/1338/18, визначення предмета, підстав позову та відповідача у спорі - це право, яке належить позивачу; натомість установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
У постанові від 26 липня 2022 року у справі №826/6664/17 Верховним Судом зроблено висновок, що під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорювання або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов. Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача в обраний ним спосіб.
Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.
Наведений висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 440/3862/18, де також з акцентовано на тому, що для відновлення права, порушеного суб`єктом владних повноважень, особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. При цьому порушення вимог закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції аналізуючи доводи сторін, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав та інтересів, оскільки внесенню відомостей до Реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин повинне передувати звернення до Уповноваженого з боку органів Національної поліції України у будь-якому випадку, а як уже зазначалось судом, позивач не оскаржує дії правоохоронних органів щодо відмови у наданні Уповноваженому відомостей про розшук особи, зниклої безвісти за особливих обставин, суд не вправі зобов`язувати вказані органи до будь-яких дій.
Підсумовуючи вищенаведене, виходячи з системного аналізу норм законодавства та обставин справи, відповідач, відмовляючи позивачу у внесенні запитуваних відомостей до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що зумовлює висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, а доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах “Проніна проти України” (пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 380/25003/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Ільчишин 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 19.02.26