Провадження № 2/679/278/2026
Справа № 679/1736/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м.Нетішин 

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:
судді Гавриленко О.М.,
секретарі судового засідання: Дмітрієва О.В., Хвещук К.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нетішин в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини,
за участю представників учасників справи:
представника позивача ОСОБА_3 ,
прдставника третьої особи ОСОБА_4 ,
ВСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог та позиції учасників справи
У листопаді 2025 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Нетішинської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини.
В обґрунтування позову зазначено, що 27 січня 2011 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області, у якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка ОСОБА_6 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_7 . Крім того, відповідач має від попередніх стосунків дочку – ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка сприймає його як батька.
Позивач у позові вказує, що спільне подружнє життя його з відповідачем не склалося, оскільки у них різні погляди на сімейне життя, ведення домашнього господарства, виховання дітей, через що у них виникали постійні суперечки. З квітня 2025 року вони проживають окремо, мають різний бюджет, усі намагання щодо примирення були безуспішні. З моменту його окремого проживання з відповідачем їх спільні діти і неповнолітня дочка ОСОБА_2 – ОСОБА_9 проживають з ним та перебувають на його утриманні. ОСОБА_2 відчужила свою власну квартиру і постійно змінює наймане житло. Зрідка провідує дітей. 
Також позивач у позові вказує, що ОСОБА_9 та ОСОБА_6 мають вік понад 14 років, а тому самостійно визначають місце свого проживання. Проте ОСОБА_2 ухиляється від будь – яких дій спрямованих на досягнення домовленості щодо визначення місця проживання їх малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому позивач змушений був звернутися до суду з даного приводу.
На підставі наведеного, посилаючись на приписи ст.. ст. 141, 150, 153, 155, 161 Сімейного кодексу України, позивач просить визначити місце проживання сина з ним.
У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив на позовну заяву не надала.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив, що двоє його з відповідачем спільних дітей, а також дочка відповідача проживають на даний час з ним, він про них піклується, повністю усім забезпечує. ОСОБА_2 з дітьми не контактує, рідко з ними бачиться, зокрема у цьому році вона лише дві години їх бачила, коли він до неї їх привіз. Також позивач вказав, що він не знає на даний час де і з ким проживає відповідач. Раніше остання обіцяла йому, що забере дітей, проте він заперечує щодо цього, оскільки вважає, що вона не здатна належним чином виконувати свої материнські обов`язки. На даний час ОСОБА_2 не здійснює активних дій щодо того, щоб забрати дітей проживати з нею, однак в подальшому вона може здійснювати маніпуляційні дії відносно дітей, які будуть порушувати їх права. На підставі наведеного позивач просив його позов задовольнити повністю.
Представник позивача - адвокат Волков С.В., у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю, вказавши на мотиви, які є аналогічними, зазначеним у позові. Зазначив, що, на його думку, права позивача порушені відповідачем тим, що остання не бажає добровільно домовлятися з позивачем про те з ким має проживати дитина, а позивач хоче впевненості в тому, щоб ті обставини, що син проживає з ним були сталими і не піддавалися жодним маніпуляція зі сторони відповідача. Зауважив представник на те, що підставою звернення до суду з даним позовом також стало те, що відповідач вважає, що проживання дітей разом з позивачем має тимчасових характер, що свідчить про те, що вона має намір в майбутньому заявити претензії до позивача з приводу проживання дітей з ним, а не з нею. Поряд з цим представник позивача зазначив, що мати дитини не вимагала та на даний час не вимагає зміни її місця проживання. На підставі наведеного представник позивача просив позов ОСОБА_11 задовольнити повністю.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила. 08 грудня 2025 року відповідач подала до суду заяву про визнання позову, в ній же просила розгляд справи здійснювати без її участі. 07 січня 2026 року ОСОБА_2 подала до суду заяву в якій зазначила, що проживання спільних з позивачем дітей із останнім має тимчасовий характер та вона вважає, що діти, зокрема і син ОСОБА_7 , мають проживати з нею.
Представник органу опіки та піклування Нетішинської міської ради в судовому засіданні вказала, що підтримує висновок органу опіки та піклування, в якому зазначено, що у даній справі відсутній спір, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.
Процесуальні дії у справі
03 грудня 2025 року ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області роз`єднано позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в окремі самостійні провадження; виділено в самостійне провадження позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини; справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання; залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, який зобов`язано надати суду висновок щодо розв`язання спору.
29 січня 2026 року ухвалою Нетішинського міського Хмельницької області закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Судом установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 з 27 січня 2011 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 грудня 2025 року, що набрало законної сили 22 січня 2026 року. 
Вказані обставини стверджуються даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області 27 січня 2011 року, та рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 22 грудня 2025 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/132775280).
Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується даними свідоцтв про народження серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 , виданих Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Нетішинського міського управління юстиції у Хмельницькій області 29 березня 2011 року та 05 січня 2016 року.
Як убачається з актів обстеження умов проживання від 20 листопада 2025 року та 29 грудня 2025 року, позивач, дочка ОСОБА_6 та неповнолітній син ОСОБА_7 сторін по справі, дочка відповідача – ОСОБА_9 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , умови для дітей створені. Дане житло належить на праві власності ОСОБА_12 – матері позивача.
Відповідач ОСОБА_2 з 19 листопада 2025 року знята з реєстрації за вказаною адресою, що підтверджується даними відповіді №2060302 від 28 листопада 2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру.
З акту оцінки потреб сім`ї/особи від 01 січня 2026 року убачається, що ОСОБА_2 проживає в м.Славута Хмельницької області, є фізичною особою-підприємцем, має постійний дохід, проживає в орендованому житлі. В цьому ж акті зазначено, що зі слів ОСОБА_2 , вона щодня спілкується з дітьми, контролює виконання ними домашніх завдань в телефонному режимі, майже кожні вихідні відвідує дітей, купує їм необхідні речі. Згідно висновку оцінки потреб сім`ї від 02 січня 2026 року сторони у справі розлучені, їх спільні діти та дочка відповідача тимчасово проживають з ОСОБА_13 , ОСОБА_2 тимчасово проживає у родичів в м.Славута Хмельницької області. Зі слів ОСОБА_2 вона в серпні 2025 року придбала квартиру в новобудові в м.Нетішин Хмельницької області, в які зараз тривають ремонтні роботи. Зі слів ОСОБА_2 вона щодня спілкується з дітьми в телефонному режимі, зокрема з сином ОСОБА_10 допомагаючи йому з виконанням домашніх шкільних завдать, і майже кожні вихідні приїжджає до дітей. У висновку зазначена, що ОСОБА_2 спроможна виконувати обов`язки з виховання малолітнього ОСОБА_10 та здійснювати догляд за ним.
З акту оцінки потреб сім`ї/особи від 30 грудня 2025 року убачається, що ОСОБА_14 проживає в м.Нетішин Хмельницької області разом з спільним з ОСОБА_2 сином ОСОБА_10 . ОСОБА_2 проживає за іншою адресою, з сином спілкується, періодично зустрічається. Про визначення місця проживання дитини ОСОБА_2 ще не визначилась. Згідно висновку оцінки потреб сім`ї від 30 грудня 2025 року батько ОСОБА_14 здатний задовольнити потреби сина ОСОБА_10 .
Позивач, вказуючи на те, що самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_10 , в той час як мати участі у вихованні і утриманні сина не бере та його життям не цікавиться, наполягає на визначенні місця проживання сина з ним шляхом ухвалення відповідного судового рішення.
Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права
У ст. 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні правата обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України).
За змістом ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини.
Враховуючи вимоги ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.
Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2 ст. 161 СК України.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст .81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом установлено, що за час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_7 , який проживає разом з батьком ОСОБА_13 за його зареєстрованим місцем проживання за адресою АДРЕСА_2 , окремо від відповідача, яка з 19 листопада 2025 року знята з реєстрації за вказаною адресою.
Предметом позову у даній справі є визначення місця проживання дитини сторін по справі малолітнього сина ОСОБА_10 .
Після звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не зверталася, будь-яких належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання малолітньої дитини із матір`ю суду не надавала, хоча мала таку можливість. Як зазначалось вище подала до суду лише заяву про визнання позову, вподальшому надала до суду заяву в якій зазначила, що проживання її сина з позивачем має тимчасовий характер.
Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, про що у судовому засідання безпосередньо вказала і сторона позивача.
Таким чином, жодних доказів оспорення відповідачем місця проживання малолітньої дитини з батьком, стороною позивача не надано, не вказано на такі докази і при обґрунтуванні заявлених позовних вимог, а тому суд вважає, що сторони по справі, які проживають окремо, ще до звернення ОСОБА_13 до суду з цим позовом фактично дійшли згоди про те, що малолітній син проживатиме разом із батьком, як це і передбачено положеннями ст. 160 СК України. 
З огляду на вищезазначене суд відхиляє твердження представника позивача з приводу того, що відповідач добровільно не бажає врегулювати питання щодо місця проживання, оскільки таке не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи.
Крім того, згідно з висновком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Нетішинскої міської ради №29/2026 від 13 січня 2026 року органу опіки та піклування Нетішинської міської ради Хмелницької області також вважав, що відсутній спір між ОСОБА_13 та ОСОБА_15 щодо місця проживання їх спільного сина ОСОБА_10 . В основу такого висновку покладена, зокрема заява ОСОБА_2 від 29 грудня 2025 року, яка надана останньою для органу опіки та піклування, в кій ОСОБА_2 зазначила, що не заперечує щодо того, щоб її син ОСОБА_7 проживав разом з батьком. 
Що стосується доводів позивача про те, що мати проживає окремо та зрідка провідує дітей, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитітей, то суд зауважує, що такі обставини належать до предмету доказування у справах про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, у зв`язку з чим відхиляються.
Надаючи оцінку показам свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , то такі не вказали на те, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, а лише підтвердили ту обставину, що малолітній син позивача ОСОБА_7 проживав та на даний час проживає разом з батьком. Зокрема свідок ОСОБА_17 вказала, що вона є вчителем малолітнього ОСОБА_10 і двічі на тиждень займається з ним виконанням домашніх шкільних завдань у нього вдома. Свідок зазначила, що за останній рік вона не бачила вдома матері ОСОБА_10 , їй відомо, що ОСОБА_14 самостійно дбає про дітей та створює їм усі умови для проживання та навчання. З останньої розмови з ОСОБА_10 їй стало відомо, що він бажає проживати разом з мамою та татом, водночас вказав, що йому добре проживати з татом. Також свідок ОСОБА_16 , яка є сусідкою позивача, вказала, що їй відомо, що ОСОБА_14 вже тривалий час проживає разом з дітьми, а ОСОБА_2 проживає окремо. Останнім разом вона бачила ОСОБА_2 приблизно одного року тому, коли вона забирала свої речі з дому позивача. Під час розмови з ОСОБА_2 остання їй повідомила, що вона для дітей створила усі мови для проживання.
Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору), зокрема у суді.
За відсутності між сторонами відповідного спору суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи. Суд вирішує спір, що реально виник, і не робить припущень щодо обставин і фактів, які ще не виникли та не регулює правовідносин щодо обставин проживання дитини, які не існують.
За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини виник спір щодо її місця проживання.
Суд зауважує, що зверненню до суду з позовом має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання, при цьому той з батьків, хто звертається до суду має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.
Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі №127/16211/23 та від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23.
Завданням цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держав, а не таких, які можливо будуть порушені у майбутньому.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року №509/5080/18).
Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що вимоги про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач заявив передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймі, існувати на час вирішення справи у суді, який у даному випадку - відсутній.
Тому, за вказаних обставини, суд приходить висновку про те, що у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити, оскільки останній не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачем.
Розподіл судових витрат
Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою в позові, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 2, 76-81, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – орган опіки та піклування виконавчого комітету Нетішинської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:
Позивач ОСОБА_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .
Відповідач ОСОБА_2 , останнє місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Нетішинської міської ради, місцезнаходження: 30100, Хмельницька область, Шепетівський район, м.Нетішин, вул. Шевченка, 1, код ЄДРПОУ 26381614.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.
Суддя О.М.Гавриленко