ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/338/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: О.Ю. Аленіна, К.В. Богатиря,
секретар судового засідання: І.С. Мисько, 
за участю представників:
від позивача: Бабаєв Васіф Назім Огли, Лавриненко О.В., 
від відповідача: Яковлева А.О.,
від третьої особи: Сваха А.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” 
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 (суддя Н.Д. Петренко, м.Одеса, повну ухвалу складено 23.12.2025) про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню 
у справі №916/338/25
за позовом: Фізичної особи-підприємця Бабаєва Васіфа Назім Огли 
до відповідача: Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я”
за участю третьої особи, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Одеської обласної ради 
про стягнення 368773,74 грн,
В С Т А Н О В И В :
Історія справи
У провадженні Господарського суду Одеської області на розгляді перебувала справа №916/3755/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Бабаєва Васіфа Назім Огли до Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я”, за участю третьої особи, яка не заявляє самосійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Одеської обласної ради, про стягнення 368773,74 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/338/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2025 у справі №916/338/25 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бабаєва Васіфа Назім Огли на рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/338/25 задоволено частково. Рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/338/25 скасовано частково. Викладено резолютивну частину рішення Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 у справі №916/338/25 в наступній редакції:
“ 1.Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Бабаєва Васіфа Назім Огли до Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” про стягнення 368773,74 грн - задовольнити частково.
2.Стягнути з Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” (65008, м. Одеса, пл. Дерев`янка Бориса, 1, код ЄДРПОУ 05905705) на користь Фізичної особи-підприємця Бабаєва Васіфа Назіма Огли ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) – 341935,67 грн (з яких - 213288,49 грн безпідставно набуті кошти, 107 855,91 грн – інфляційні нарахування та 20791,27 грн - 3 % річних за період до 31.01.2025).
3.Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду у справі №916/338/25, здійснювати нарахування 3% річних, за формулою: сума 3% річних = С х 3 х Д : 365 : 100 (С - сума безпідставно набутих коштів, Д - кількість днів прострочення), на суму безпідставно набутих коштів 213288,49 грн за період із 31.01.2025 до моменту виконання рішення суду Одеським обласним комунальним підприємством “Видавництво “Чорномор`я” (65008, м. Одеса, пл. Дерев`янка Бориса, 1, код ЄДРПОУ 05905705).
4.Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватись на залишок заборгованості.
5.В іншій частині позовних вимог відмовити.
6.Стягнути з Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” (65008, м. Одеса, пл. Дерев`янка Бориса, 1, код ЄДРПОУ 05905705) на користь Фізичної особи-підприємця Бабаєва Васіфа Назіма Огли ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 4103,13 грн”.
Окрім того, вищевказаною постановою стягнуто з Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” (65008, м. Одеса, пл. Дерев`янка Бориса, 1, код ЄДРПОУ 05905705) на користь Фізичної особи-підприємця Бабаєва Васіфа Назіма Огли ( АДРЕСА_1 ; код РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6154,69 грн. Доручено Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
На виконання постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2025 Господарським судом Одеської області були видані відповідні накази про її примусове виконання.
Короткий зміст заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та оскаржуваної ухвали
10.12.2025 представником відповідача подано заяву про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, в якій заявник просив визнати такими, що не підлягають виконанню накази Господарського суду Одеської області у справі №916/338/25 від 09.12.2025 на виконання постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2025.
В обґрунтування заяви відповідач послався на те, що стягувачем за виданими судом наказами є Фізична особа-підприємець Бабаєв Васіф Назім Огли. Між тим, ООКП “Видавництво “Чорномор`я” стало відомо, що позивач є припиненим, про що свідчить інформація отримана на безкоштовний запит на сайті Міністерства юстиції України з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (додається). Відтак, припинення ФОП Бабаєв Васіф Назім Огли означає припинення його суб`єктності для отримання стягнення.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 в задоволенні заяви Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню відмовлено.
Мотивуючи прийняття ухвали, місцевий господарський суд зазначив, що у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
За таких обставин, суд дійшов про необґрунтованість доводів боржника, з огляду на що відмовив у задоволенні відповідної заяви.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись із вказаною ухвалою, Одеське обласне комунальне підприємство “Видавництво “Чорномор`я” звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 у справі №916/338/25 та постановити нову, якою задовольнити заяву відповідача та визнати накази Господарського суду Одеської області від 09.12.2025 у справі №916/338/25 такими, що не підлягають виконанню.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до наступного:
-станом на дату прийняття постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2025 та на дату видачі наказів Господарського суду Одеської області по справі від 09.12.2025 на виконання вказаної постанови, ФОП Бабаєв Васіф Назім Огли припинив своє існування як суб`єкт господарювання, втративши процесуальну правоздатність у розумінні статті 46 ГПК України;
-суд в оскаржуваній ухвалі посилається на постанову ВП ВС від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, яка є нерелевантною до даної справи, оскільки згадана практика стосується випадків, коли ФОП є боржником (що не дозволяє йому уникати сплати боргів через закриття ФОП). Натомість, у даній справі ФОП є стягувачем. Виконавчий документ виданий на користь суб`єкта, якого не існує. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Якщо стягувач-ФОП припинив діяльність, він не може бути учасником господарського процесу, так само як і виконавчого провадження, в статусі підприємця;
-відповідно до ч.2 ст.328 ГПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, якщо обов`язок боржника відсутній у зв`язку з його припиненням або з інших причин. Видача наказу на користь припиненого ФОП є видачею документа на користь неіснуючого суб`єкта господарювання, що робить наказ дефектним. Виконавець не має законних підстав відкривати провадження на користь «ФОП», якого немає в реєстрі як діючого суб`єкта;
-суд першої інстанції жодним чином не вказав у оскарженій ухвалі будь-яких мотивів для відхилення доводів відповідача, зазначених ним у заяві про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, що є порушенням вимог ч.4 ст.236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а також порушенням права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції);
-суд не дослідив, що ордер адвоката від 07.11.2024, який представляє позивача, після 24.02.2025 є таким, що не відповідає вимогам закону, тому що виданий на підставі договору з ФОП, який припинив своє існування. Таким чином, суд не мав приймати до уваги заяву адвоката Вергелеса Ю.О. та посилатися на заперечення, викладені у ній, враховуючи, що вказана заява подана неналежним представником позивача;
-позивач припинив діяльність 24.02.2025, проте не повідомив про це суд апеляційної інстанції, що призвело до винесення постанови від 20.11.2025 на користь ФОП. Така поведінка є зловживанням процесуальними правами.
Позиція позивача щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін.
Так, позивач зазначає, що зміна статусу з ФОП на фізичну особу не припиняє права вимоги за судовим рішення, не змінює юрисдикцію спору, а фізична особа залишається належним учасником процесу.
Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 328 ГПК України виконавчий документ може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, лише у разі припинення обов`язку боржника або з інших причин, що виключають виконання. У даному випадку обов`язок боржника не припинений, судове рішення набрало законної сили, а жодних правових підстав для невиконання рішення не існує. Зміна статусу стягувача не є підставою для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Щодо доводів скаржника в частині повноважень адвоката, то позивач зазначає, що припинення статусу ФОП не припиняє цивільної правосуб`єктності фізичної особи, а відтак, не припиняє договору про надання правничої допомоги та не позбавляє адвоката повноважень. 
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу подано представником скаржника через систему “Електронний суд” 05.01.2026, зареєстровано судом 05.01.2026 за вх.№26/26.
Одночасно скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду.
Відповідно до протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2026 автоматизований розподіл не відбувся у зв`язку з відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи.
08.01.2026 автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги та клопотання визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, О.Ю. Аленіна, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2026 та протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 08.01.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.01.2026 апеляційну скаргу Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 у справі №916/338/25 залишено без руху з метою надання скаржнику можливості усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: 
-надати докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2662,40 грн за належними реквізитами;
-надати докази надсилання копії апеляційної скарги і доданих до неї документів листом з описом вкладення на адресу позивача (65114, м.Одеса, вул. Тополина, буд.26, кв.4).
Встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. 
У межах встановленого ухвалою суду від 15.01.2026 строку, від скаржника надійшла заява (вх.№26/26/Д1 від 22.01.2026) про усунення недоліків апеляційної скарги.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 у справі №916/338/25. Встановлено учасникам справи строк до 13.02.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 13.02.2026 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попереджено учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище норми або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення заявникові без розгляду. З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, постановлено розглянути апеляційну скаргу Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 у справі №916/338/25 поза межами строку, встановленого у частині другій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Призначенорозгляд апеляційної скарги на 03.03.2026 о 12:30 год.
12.02.2026 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.
У судове засідання 03.03.2026 з`явились представники учасників справи. Представник скаржника та третьої особи доводи апеляційної скарги підтримали. Представник позивача проти вказаних доводів заперечувала.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція дійшла наступних висновків. 
Предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
В силу статті 129-1 КонституціїУкраїни суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
За умовами частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.
За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішенні по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").
У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
В силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою статті 328 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
За умовами частини другої статті 328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Колегія суддів зауважує, що на господарський суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав виконавчий документ може бути визнано таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення, при цьому суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.
Наведені підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням зустрічних вимог, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові (до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема: видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого документа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката тощо).
Водночас перелік підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 328 Господарського процесуального кодексу України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у вказаній норми процесуального права.
В межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, у той час як перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 30.03.2021 у справі №910/8794/17.
Скаржник зазначає, що видача наказу по даній справі на користь припиненого ФОП є видачею документа на користь неіснуючого суб`єкта господарювання, що є підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами скаржника з огляду на наступне.
Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. 
За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року №755-IV “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань” у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 по справі №910/8729/18.
Доводи скаржника щодо нерелевантності даної правової позиції з огляду на те, що у справі №910/8729/18 ФОП є боржником судова колегія відхиляє, оскільки у даній справі Великою Палатою Верховного Суду зроблено загальний висновок, що припинення підприємницької діяльності ФОП її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати незалежно від процесуального статусу такої особи.
Колегія суддів звертає увагу скаржника, що видача наказу на виконання судового рішення не є окремим видом господарського провадження, а є логічною завершальною стадією судового процесу. Відтак, з огляду на те, що спірні правовідносини виникли між Одеським обласним комунальним підприємством “Видавництво “Чорномор`я” та Бабаєвим Васіфом Назімом Огли як Фізичною особою-підприємцем, то видача наказу на виконання рішення суду на користь ФОП, навіть якщо у подальшому ФОП було припинено, не свідчить про дефектність такого виконавчого документу, а тому підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню відсутні.
Апеляційний господарський суд зауважує, що визнання наказів Господарського суду Одеської області у справі №916/338/25 від 09.12.2025 такими, що не підлягають виконанню, фактично нівелюватиме порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, а також порушуватиме приписи Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ГПК України щодо обов`язковості виконання судових рішень.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду щодо розстрочення виконання рішення суду.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281 – 284, ч.1 ст.287 ГПК України,
апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Одеського обласного комунального підприємства “Видавництво “Чорномор`я” залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.12.2025 про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі №916/338/25 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню у касаційному порядку відповідно до ч.1 ст.287 ГПК України.
Повну постанову складено 09.03.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя О.Ю. Аленін 

Суддя К.В. Богатир