21.04.26
22-ц/812/885/26

Провадження №22-ц/812/885/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України

21 квітня 2026 року       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участю: позивачки ОСОБА_1 , її представника – адвоката Дементьєвої Ю.С., відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/2923/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана її представником адвокатом Дементьєвою Юлією Сергіївною, на рішення, яке ухвалив Інгульський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 16 лютого 2026 року, повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в :

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування - Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, Служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивований тим, що відповідачі є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на день народження дитини ОСОБА_3 перебувала під вартою та притягалася до кримінальної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених частиною 3 статті 307, частиною 4 статті 321 КК України. З 07 жовтня 2014 року їй був змінений запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2015 року ОСОБА_3 була засуджена за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 307, частиною 4 статті 321 КК України до 5 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. З 31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 відбувала покарання у Чорноморській виправній колонії №74, передавши дитину під опіку біологічному батьку ОСОБА_2 , з яким спільно проживала без реєстрації шлюбу. ОСОБА_2 в жовтні 2016 року передав свого сина ОСОБА_4 на виховання та утримання своїй рідній тітці – ОСОБА_1 , яка була опікуном ОСОБА_2 до 18 років, оскільки його батьки померли. Відповідачі з жовтня 2016 року по теперішній час вихованням дитини не займалися, не приймали участі у його житті, не відвідували, не надавали матеріальної допомоги, не займалися його вихованням та розвитком, не цікавилися навчанням, його станом здоров`я, тощо. В грудні 2019 року ОСОБА_3 була умовно-достроково звільнена від відбування невідбутої частини покарання. Звільнившись з місць відбуття покарання, ОСОБА_3 не намагалася встановити місце знаходження дитини, налагодити втрачений із сином зв`язок. 01 лютого 2024 року ОСОБА_3 звернулася до правоохоронних органів із заявою про викрадення дитини – ОСОБА_5 метою відпрацювання заяви з позивачкою зв`язалися працівники поліції для встановлення її місця знаходження та відібрання пояснення з цього приводу. ОСОБА_3 під час візиту працівників поліції була присутня, вимагала від позивачки віддати дитину для вивезення її за кордон. У зв`язку з відмовою позивачки віддати дитину ОСОБА_3 вчинила сварку, чим налякала дитину. Після відібрання пояснень та бесіди з дитиною співробітники поліції поїхали, залишивши дитину з позивачкою. 24 січня 2024 року ОСОБА_2 з невідомої причини прийшов до неї додому у стані алкогольного сп`яніння, вчинив сварку, в ході якої наніс їй численні удари руками по голові та тілу у присутності ОСОБА_4 . Позивачка офіційно працевлаштована, має у власності нерухоме майно, до кримінальної відповідальності не притягалася, займається вихованням та розвитком дитини, його станом здоров`я, допомагає із навчанням, організує відпочинок тощо. 
Посилаючись на викладене, позивачка просила позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідачів судові витрати. 
Відзиви на позовну заяву не надходили.
У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2 пояснив, що його син ОСОБА_4 проживав разом з ним до 2022 року. Він опікувався дитиною. Коли син захворів, то він перебував разом з ним на стаціонарному лікуванні. Коли дитині виповнилося два роки, йому почала допомагати у вихованні дитини позивачка. Після того, як він почав працювати добу через три, позивачка забрала дитину до себе, з того часу дитина проживала разом з нею. Він постійно до певного часу відвідував дитину, у останньої було гарне ставлення до нього, до того моменту, коли з позивачкою відбувся конфлікт.
У судовому засіданні представник ОСОБА_3 – адвокат Титаренко Ю.О. пояснив, що відповідачка, перебуваючи у місцях позбавлення волі ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_4 , якого передала батькові ОСОБА_4 . Після відбуття покарання відповідачка намагалася налагодити стосунки з дитиною, проте, їй спочатку перешкоджав батько дитини, а на теперішній час - позивачка. 
Рішенням Інгульського районного суду міста Миколаєва від 16 лютого 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що оскільки під час розгляду справи не встановлено винної поведінки відповідачів, то аргументи позивачки про те, що відповідачі протягом тривалого часу свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками, а саме - піклування та турботи до дитини не виявляють, станом здоров`я дитини не піклуються, фізичний та моральний розвиток дитини не підтримують, необхідних умов для навчання та проживання дитині не забезпечують, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню дитиною загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання дитиною освіти, є безпідставними. Позивачка не надали суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батьків батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачами від виконання батьківських обов`язків відносно дитини як і жорстокого поводження з дитиною
Тому суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачів відносно їх сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Дементьєва Ю.С. просить скасувати рішення суду та задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив про недостаніть уваги, виховання та матеріального забезпечення з боку батьків щодо дитини, однак дійшов висновку, що вказане, окрім свідомої поведінки батьків, є наслідком зокрема й того, що позивачка перешкоджає спілкуванню батьків з дитиною, що слідує з пояснень відповідачів. Мати фактично з народження дитини перебувала в місцях позбавлення волі протягом більше 5 років й відповідно була позбавлена можливості бачити дитину. Проте, представник позивачки з такими висновками суду не погоджується, зазначаючи, що вони не відповідають обставинам справи, вимогам законодавства та висновкам Верховного Суду. Так, відповідачі протягом останніх 9 років свідомо нехтували батьківськими обов`язками та взагалі, не приділяли дитині увагу, не виховували та не забезпечували. Вказане підтверджується сукупністю досліджених у суді доказів: інформацією наданою трьома навчальними закладами; квитанціями про оплату за дитячий садок; довідками про доходи відповідачів; довідкою про перетин кордону ОСОБА_3 , висновком органу опіки та піклування; показами свідків; поясненням дитини, тощо. Те, що «мати фактично з народження дитини перебувала в місцях позбавлення волі протягом більше 5 років й відповідно була позбавлена можливості бачити дитину» не пояснює її відсутність у житті дитини після звільнення з місць позбавлення волі. Окрім того, ОСОБА_3 перебувала в місцях позбавлення волі у період з 31 жовтня 2016 по кінець грудня 2019 року, тобто 3 роки та 2 місяці, а не більше 5 років, як зазначено в рішенні суду. Жодного доказу, який би підтверджував хоч якусь участь відповідачів у житті дитини за останні 9 років матеріали справи не містять. Відповідачі не надали ніяких належних доказів перешкоджання позивачкою їх спілкуванню з дитиною та вважає такий висновок суду безпідставним та таким, що не випливає із досліджених в суді доказів. Крім того, висновки суду про те, що «дитина не має негативного ставлення до батьків», не відповідають соціально-психологічному висновку, зробленому Миколаївським міським центром соціальних служб, що викладений у висновку органу опіки та піклування, відповідно до якого: «стосунки з батьками є невизначеними, оскільки дитина досить тривалий час з ними не спілкувалась. З боку батька відчуває образу та неприязнь через те, що він не приймає участь у його вихованні та не піклується про нього. По відношенню до матері - хлопчик її не пам`ятає», оскільки ОСОБА_6 не повідомляв суду про своє ставлення до матері. Також суд першої інстанції безпідставно не врахував досліджені докази, зокрема, довідки з трьох навчальних закладів, вироки та постанови суду про притягнення відповідачів до кримінальної та адміністративної відповідальності, довідки про доходи відповідачів, довідку про перетин кордону ОСОБА_3 , висновок органу опіки та піклування, покази свідків та пояснення дитини, яка висловила небажання проживати з батьками, та прийняв рішення на підставі наданих ОСОБА_2 та представником ОСОБА_3 пояснень. Адвокат вважає це доказами, які свідчать про свідоме, умисне та тривале ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків та їх негативний вплив на психіку дитини. До того ж, представник позивача стверджує, що отримавши рішення суду, ОСОБА_3 прибула до України, викрала дитину, щоб примусово вивезти її за кордон проти волі.
Відзиви на апеляційну скаргу не надходили.
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, батьками  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідачі у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (том 1, а.с. 27).
На день народження дитини ОСОБА_3 перебувала під вартою у зв`язку із кримінальним провадженням. Вироком Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 квітня 2015 року ОСОБА_3 була засуджена за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 307, частиною 4 статті 321 КК України, до 5 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна (том 1, а.с. 66-70). 
З 31 жовтня 2016 року ОСОБА_3 відбувала покарання у Чорноморській виправній колонії № 74, передавши дитину під опіку біологічному батьку - ОСОБА_2 , з яким до цього спільно проживала без реєстрації шлюбу. 
Відповідно до довідки Державної установи «Чорноморська виправна колонія № 74» від 05 червня 2018 року за вих. № 1.5/1891 ОСОБА_3 відбувала покарання у ДУ «Чорноморська виправна колонія № 74» з 31 жовтня 2016 року по 13 березня 2021 року (том 1, а.с. 71).
Як вбачається з розпорядження виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 591-р від 13 грудня 2002 року, ОСОБА_1 була призначена опікуном над неповнолітнім племінником ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку зі смертю його біологічних батьків (том 1, а.с. 78).
Згідно довідки АТ «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» від 15 березня 2024 року від 04/2-336 ОСОБА_7 було зараховано до ДНЗ № 69 06 вересня 2017 року згідно направлення № 3041 від 03 липня 2017 року, яке було надано працівнику підприємства ОСОБА_1 , яка є рідною тіткою ОСОБА_2 , де навчався до 25 серпня 2021 року. 
01 вересня 2021 року ОСОБА_7 було зараховано до 1-Б класу ПШ № 2 ММР (том 1, а.с. 29).
До матеріалів справи долучені копії квитанцій про оплату за дитячі садки ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» ОСОБА_7 (том 1, а.с. 41-50). 
Відповідно до довідки Початкової школи № 2 Миколаївської міської ради від 04 березня 2024 року за вих. № 17, ОСОБА_8 навчався у початковій школі № 2 ММР з 01 вересня 2021 року по 30 травня 2023 року. Батьки дитини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не приймали участь у вихованні сина, не цікавилися успіхами у навчанні та життям дитини, не забезпечували усім необхідним для навчання, з педагогами не спілкувалися, батьківські збори не відвідували. В організації навчання та виховання дитини приймала участь ОСОБА_1 , вона постійно приводила до школи дитину та забирала після занять (том 1, а.с. 30). 
З характеристики, наданої директором ПШ № 2 ММР, ОСОБА_8 з 01 вересня 2021 року по 30 травня 2023 року навчався в Початковій школі № 2 м. Миколаєва. У період навчання виявляв інтереси до навчання. До виконання доручень ставився сумлінно. Брав активну участь у житті класу, мав багать друзів (том 1, а.с. 31).
Як вбачається з довідки Миколаївського ліцею № 28 від 07 березня 2024 року за вих. № 86, ОСОБА_4 навчається онлайн з використанням технологій дистанційного навчання в 3-В класі Миколаївському ліцеї № 28 Миколаївської міської ради Миколаївської області (том 1, а.с. 32).
З характеристики, наданої директором ліцею № 28, вбачається, що ОСОБА_8 навчається у ліцеї з третього класу. До навчального закладу ОСОБА_9 влаштувала бабуся ОСОБА_1 . Рустем систематично відвідує заняття, приєднується до уроків без запізнень. В організації навчання приймають участь бабуся ОСОБА_1 та дідусь ОСОБА_10 . Вони приділяють належну увагу вихованню ОСОБА_9 , допомагають у навчанні, завжди цікавляться успіхами хлопчика, підтримують тісний зв`язок з класним керівником, відвідують батьківські збори. Батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_3 на зв`язок з класним керівником не виходять, батьківські збори не відвідують. 
ОСОБА_4 неодноразово отримував грамоти за участь у конкурсах.
Відповідно до декларації № 0001-390М-9Х00 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, її підписано законним представником пацієнта ОСОБА_4 ОСОБА_2 (том 1, а.с. 40). 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
ОСОБА_11 в своєму позові зазначає, що з жовтня 2016 року по теперішній час вона опікується малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , тоді як відповідачі не виконують своїх обов`язків з утримання дитини, догляду за ним, на піклуються про здобуття ним освіти, його фізичний та духовний розвиток, стан його здоров`я, тому просила про позбавлення останніх батьківських прав. 
Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір про позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав, взявши до уваги наведені положення закону, правильно виходив з того, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно встановити саме невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання умисно, свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із вимогами частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як передбачено частини 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається:
при зверненні до суду з даним позовом позивачка зазначила, що з жовтня 2016 року ОСОБА_8 проживає в її родині, участь відповідачів у житті їхньої дитини відсутня; відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання сина, не цікавляться його життям;
відповідач ОСОБА_2 в судах першої та апеляційної інстанцій заперечував проти позбавлення батьківських прав, пояснював, що його син ОСОБА_9 проживав з ним, в його сім`ї, яка складалася із співмешканки та їхньої спільної дитини, він лікував та утримував дитину, позивачка лише допомагала у догляді за дитиною. Після початку повномасштабного вторгнення співмешканка з дитиною виїхали до Ізраїлю, а відповідач у зв`язку із графіком роботи, який передбачав добові зміни, передав сина позивачки, але весь час підтримував з ним зв`язок, навідував. Під час одного з таких візитів у них з позивачкою стався конфлікт через те, що остання не дозволила взяти сина на прогулянку, тому він відштовхнув її. Також відповідач пояснив, що після ОСОБА_9 спілкувався зі своє. матір`ю, але не частко, оскільки відповідач побоювався, що остання його забере. Натепер син ОСОБА_9 перебуває з ОСОБА_3 за межами України , в Нідерландах, а відповідач спілкується з ним телефоном; 
згідно пояснень представника ОСОБА_3 , остання заперечує проти позбавлення її батьківських прав, пояснює відсутність належного спілкування із сином після звільнення з місць позбавлення волі перешкодами, які чинив з початку відповідач, а згодом – позивачки; 
опитаний судом першої інстанції малолітній ОСОБА_8 пояснив, що він мешкає з бабусею ОСОБА_12 та дідусем ОСОБА_13 , з батьком спілкується, але нечасто, бажав би частіше, з батьком у нього нормальні відносини та добре ставлення до нього, батько мешкає поруч. Мати він майже не пам`ятає, знає що вона зараз нібито за кордоном. Негативного ставлення до батьків не має. Хоче і надалі залишатись жити з бабусею.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно сина ОСОБА_9 , суд першої інстанції вважав, що позивачка не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідачів щодо ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або інших обставин, які відповідно до частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 11 жовтня 2024 року № 18267/02.02.01-22/04/14/24 орган опіки та піклування – Виконавчий комітет Миколаївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1, а.с. 164-166).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Так, відповідно до вищевказаного висновку у цій справі орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав обох батьків дитини ОСОБА_14 – відповідачів у справі.
Натомість будь-якого обґрунтування (фактичного та правового) такого висновку орган опіки та піклування не виклав, зокрема, яким чином позбавлення батьківських прав буде відповідати якнайкращім інтересам малолітнього ОСОБА_7 .
Разом з тим у висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав, який носить рекомендаційний характер, орган опіки та піклування виклав також обставини, які свідчать про бажання відповідачів брати участь у вихованні сина та намагання бути присутніми у житті дитини, а саме, що ОСОБА_3 звернулася 05 лютого 2024 року із заявою про те, що її сина незаконно утримує стороння особа – ОСОБА_1 , у зв`язку із чим 13 лютого 2024 року працівники служби у справах дітей виїжджали за місцем проживання останньої та з`ясовували думку дитини, який пояснював, що свою біологічну матір майже не пам`ятає, вважає своєю матір`ю колишню дружину батька – ОСОБА_15 , бажає проживати в родині тітки. Крім того у висновку органу опіки та піклування викладений зміст соціально-психологічного висновку ММЦСС від 31 липня 2024 року, згідно із яким встановлено, що стосунки ОСОБА_7 з батьками є невизначеними, з боку батька він відчуває образу та неприязнь через те, що він тривалий час не приймає участь у його вихованні, щодо матері, хлопчик її не пам`ятає.
Натомість у висновку орган опіки та піклування обмежився лише переліком наведених фактів та умов проживання, створених для дитини позивачкою, але не викладеного жодного посилання на заходи, які орган опіки та піклування вживав до батьків, данні про проведену роботу щодо врегулювання сімейної ситуації сторін з метою спонукання відповідачів до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не містить інформації, що органом опіки та піклування встановлювалися фактичні обставини та дійсні причини ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина. У справі, яка переглядається, також відсутні відомості про застосування будь-яких заходів впливу з метою виправлення поведінки батьків щодо сина ОСОБА_9 . 
За такого висновок органу опіки та піклування не є об`єктивним та достатньо обґрунтованим для застосування до відповідачів такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.
Також матеріали справи підтверджують, що між сторонами виникли неприязні особисті відносини, зокрема щодо місця проживання дитини з позивачкою, що підтверджено зверненнями ОСОБА_3 до відповідних служб, та участі відповідача у вихованні сина.
Так, суд першої інстанції, встановив, що 01 лютого 2024 ОСОБА_3 звернулася до правоохоронних органів із заявою про викрадення дитини – ОСОБА_7 . З метою відпрацювання заяви, з позивачкою зв`язалися працівники поліції для встановлення її місця знаходження та відібрання пояснення з цього приводу. ОСОБА_3 під час візиту працівників поліції була присутня, вимагала від позивачки відати дитину для вивезення її за кордон. 
Як вбачається з листа Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 10 квітня 2025 року № 19/2980525-вих ОСОБА_16 з квітня 2022 неодноразово перетинала кордон України, останній раз виїхала за межі України 07 лютого 2024 року (том 1ж. а.с. 170). 
24 січня 2024 ОСОБА_2 прийшов додому до ОСОБА_1 , вчинив сварку у присутності малолітнього ОСОБА_7 , постановою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 квітня 2024 року його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн (том 1, а.с. 86). 
Відповідно до довідки КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради від 15 квітня 2025 року № 01-541 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за медичною допомогою (профілактичною, амбулаторною, стаціонарною) до КНП «МОЦПЗ» МОР по теперішній час не зверталися і за даними архіву та картотекою не значаться (том 1, а.с. 172). 
Як вбачається з відповіді Головного управління ДПС у Миколаївській області щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податку та військового збору:
- за період з січня 2019 по грудень 2023 ОСОБА_2 отримував заробітну плату з І кварталу 2019 по червень 2023 від АТ НВКЗ «Зоря»-«Машпроект». За період з липня по грудень 2023 відсутня інформація щодо доходів ОСОБА_2 . З січня 2024 по березень 2024 ОСОБА_2 отримував соціальні виплати з відповідних бюджетів УСП Чорноморської МР (том 1, а.с. 174-182);
- за період з І кварталу 2019 по 4 квартал 2019 ОСОБА_3 отримувала заробітну плату від Державної установи «Чорноморська виправна колонія № 74». За період І кварталу 2020 по 2 квартал 20250 відсутня інформація про доходи ОСОБА_3 . З 3 кварталу 2020 по 4 квартал 2020 ОСОБА_3 отримувала соціальні виплати з відповідних бюджетів Миколаївського міського центру зайнятості. За період з січня 2021 по лютий 2025 відсутня інформація про доходи ОСОБА_3 (том 1, а.с. 183).
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що у справі яка переглядається, позбавлення батьківських прав відповідачів щодо їхнього сина ОСОБА_9 не буде відповідати якнайкращім інтересам останнього, оскільки відповідачі не втратили зв`язок із дитиною, не лише мають бажання зберегти свої відносини із сином, але й виконувати батьківськи обов`язки, що підтверджено, зокрема фактами звернення ОСОБА_3 до відповідних органів, намаганням її визначити місце проживання дитини, підтримування ОСОБА_2 стосунків із сином.
За встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведення позивачкою виключних підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав, що є підставою для відмови у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав.
Доводи апеляційної скарги правильність такого висновку суду першої інстанції не спростовують.
Так, посилання позивачки на те, що відповідачі протягом дев`яти років не спілкувалися із дитиною та не брали участь у виховання сина, спростовується наявними у справі доказами, а саме – поясненнями малолітнього ОСОБА_17 в суді та органу опіки та піклування про його ставлення до батька та матері, згідно яких він має досить добре ставлення до батька, хоча і ображений на нього через недостатність його присутності у своєму житті, також він знає свою біологічну матір, але вважав матір`ю колишню дружину батька, що підтверджує пояснення відповідача про спільне проживання із сином.
Також колегія суддів звертає увагу, що подання позову про позбавлення батьків ОСОБА_7 батьківських прав у квітні 2024 року, тобто після звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів та служби у справах дітей щодо неправомірного утримання сина позивачкою, ОСОБА_1 до відповідних органів щодо неналежного ставлення відповідачів до виховання та утримання сина не зверталася, ця сім`я на обліку у відповідних служб не перебувала та не перевірялася, що ставить під сумнів версію подій, викладену у позовній заяві.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на обставини, які мали місце після ухвалення судом першої інстанції рішення, що оскаржується, не є предметом розгляду та оцінки апеляційним судом відповідно до положень частини 6 статті 367 ЦПК України.
Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі та проаналізованих відповідно до статті 89 ЦПК України доказів, надав їм належну правову оцінку, визначившись із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дотримався вимог процесуального права, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в силу статті 375 ЦПК України.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на відмову у задоволенні позову та на положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивачку. 
Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником адвокатом Дементьєвою Юлією Сергіївною, залишити без задоволення, рішення Інгулського районного суду міста Миколаєва від 16 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий      Т.М. Базовкіна

Судді:       Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська
______________________________________________
Повна постанова складена 23 квітня 2026 року