П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/9188/25	
Перша інстанція: суддя Мельник О.М.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі: 
Головуючого: Градовського Ю.М.
суддів: Бітова А.І., 
Єщенка О.В. 
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:
У серпні 2025р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати їй належної її загиблому чоловіку грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (428 діб) за період з 2014р. по 2023р. включно виходячи з розміру грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані її померлим чоловіком дні щорічної основної відпустки (428 діб) за період з 2014р. по 2023р. включно виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідач протиправно відмовив їй у нарахуванні і виплаті компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (428 діб) її загиблим чоловіком, який проходив службу у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді старшого офіцера групи бойової та спеціальної підготовки, однак з 2.10.2023р. виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із його смертю Наказ командира військової частини від 4.10.22023р. за №295.
Посилаючись на вказане просила позов задовольнити.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025р. адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати їй належної її загиблому чоловіку грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки (428 діб) за період з 2014р. по 2023р. включно виходячи з розміру грошового забезпечення на день виключення зі списків особового складу.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані її померлим чоловіком дні щорічної основної відпустки (428 діб) за період з 2014р. по 2023р. включно виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 968,96грн.
В апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України, посилаючись на порушення норм права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.
Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачка є членом сім`ї загиблого (дружиною), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, то вданому випадку наявні у позивачки права на отримання компенсації за всі невикористані загиблим чоловіком днів щорічної основної відпустки та невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 є дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , який проходив службу у ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді старшого офіцера групи бойової та спеціальної підготовки.
Судовою колегією встановлено, що ОСОБА_2 зник безвісти під час виконання бойових завдань в районі виконання бойових завдань підрозділами ТУ «Кордон» з 5.08.2014р. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 30.08.2023р. по справі №490/5506/23 оголошено ОСОБА_3 померлим з дня набрання законної сили рішенням суду про оголошення його померлим. Судове рішення набрало законної сили з 2.10.2023р., а тому з 2.10.2023р. виключений зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
15.08.2024р. позивачка звернулася із заявою до відповідача, в якій просила: надати інформацію щодо використання її загиблим чоловіком щорічних основних відпусток, а також відпустки як учаснику бойових дій; у разі невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2014р. по 2023р., здійснити виплату виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу у разі невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основні відпустки загиблому чоловіку - здійснити виплату за всі невикористані дні щорічної основної відпустки загиблим чоловіком.
В подальшому відповідач своїм листом від 24.08.2024р. повідомив позивачку про те, що її заява підлягає задоволенню, однак ніяких виплат не здійснив.
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток загиблого чоловіка, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваних дій ВЧ НОМЕР_1 Національної гвардії України у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує їх незаконність та протиправність в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами п.1 ч.1 ст.4 ЗУ «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до ст.16-2 ЗУ «Про відпустки», учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до ЗУ «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Приписами ст.5 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Положеннями ст.1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до п.8 ст.10-1 Закону, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
За правилами п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги, а саме: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (абз.1 п.14 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Згідно з абз.3 п.14 ст.10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Пунктами 17-19 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.
Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
При цьому, абз.3 пп.3 п.252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. за №1153/2008, встановлено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Аналізуючи вищевказане, судова колегія зазначає, що з настанням особливого періоду законом було визначено та обмежено види відпусток, які можуть надаватися військовослужбовцям в особливий період, серед яких додаткова відпустка як учаснику бойових дій.
При цьому, судова колегія зазначає, що визначення поняття особливого періоду наведене у ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та у ЗУ «Про оборону України».
Так, приписами ст.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Положення ст.1 ЗУ «Про оборону України» визначають особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014р. №303/2014, затвердженого Законом України від 17.03.2014р. за №1126-VI, постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.
Указом Президента України №69/2022 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію», затвердженим Законом України №2105-IX від 3.03.2022р., оголошено проведення загальної мобілізації.
Отже, спірні правовідносини щодо отримання позивачем грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки як учаснику бойових дій загиблим чоловіком виникли в особливий період.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.
Крім того судова колегія зазначає, що норми ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду при розгляді зразкової справи №620/4218/18 (Пз/9901/4/19) від 16.05.2019р., залишеною без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019р.
Отже, на час прийняття наказу про виключення ОСОБА_2 зі списків особового складу частини, відповідачем протиправно не було проведено усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні основної відпустки як учаснику бойових дій.
Що стосується наявності саме у позивачки, як дружини померлого військовослужбовця, права на отримання компенсації за невикористані дні основної та додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то судова колегія зазначає наступне.
Так, відповідно до п.6-1 ст.18 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до ЗУ «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.
Порядок виплати грошового забезпечення зазначеним у цьому пункті членам сімей військовослужбовців визначається Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також військовими формуваннями, правоохоронними і розвідувальними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями.
Приписами п.1 розділу XXX Порядку 260 виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 7.06.2018р. за №260, встановлено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей. У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Відповідно до п.2 розділу XXX Порядку 260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи під час апеляційного розгляду, що на момент смерті у померлого ОСОБА_2 було не використано 428 діб відпустки за 2014р. - 2023р.
Отже, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у померлого ОСОБА_2 було право на отримання грошової компенсації за всі невикористані 428 діб відпустки за 2014р. - 2023р.
Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази виплати позивачці станом на момент смерті грошової компенсації за невикористані 428 діб щорічної основної відпустки за 2014р. -2023р. включно.
Відтак, оскільки позивачка, у розумінні Закону №2011-XII та Порядку №260, є членом сім`ї загиблого (дружиною), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання компенсації за всі невикористані загиблим чоловіком днів щорічної основної відпустки та невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.
Враховуючи вищевказане, судова колегія вважає, що відповідач протиправно відмовив позивачці у нарахуванні і виплаті грошової компенсації за всі невикористані її загиблим чоловіком дні відпустки (428 діб) з 2014р. по 2023р. включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день виключення зі списків особового складу, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.
За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2025р. – залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України. 

Головуючий: Ю.М. Градовський 

Судді: А.І. Бітов 

О.В. Єщенко