Справа № 203/2168/25
Провадження № 2/0203/661/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в складі: 

головуючого судді - Казака С.Ю.
при секретарі  - Биченковій Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що зареєстрована та мешкає в квартирі АДРЕСА_1 , є головним квартиронаймачем вказаної квартири на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради від 19.06.2015 року №172 та договору найму житла від 23.01.2018 року. В квартирі також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який в ній фактично не проживає з 2017 року. В 2021-2022 роках останній виїхав до РФ разом із матір`ю за невідомою адресою, його речі в квартирі відсутні. Комунальні платежі відповідач не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, що створює позивачці перешкоди в користуванні квартирою, змушує сплачувати комунальні платежі з урахуванням реєстрації відповідача в квартирі, позбавляє можливості скористатись субсідією по оплаті таких послуг. Посилаючись на вказані обставини, з метою усунення перешкод, позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпра (після зміни найменування - Центральний районний суд міста Дніпра) від 25.04.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Заочним рішенням Центрального районного суду міста Дніпра від 07.08.2025 року позов було задоволено.
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 02.10.2025 року було виправлено описки, допущені в тексті заочного рішення суду від 07.08.2025 року в частині зазначення дати народження відповідача.
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 20.10.2025 року було залишено без руху заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 27.10.2025 року заяву про перегляд заочного рішення було прийнято та призначено до розгляду в судовому засіданні.
Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 12.11.2025 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення було задоволено, заочне рішення від 08.08.2025 року скасоване та справу призначено до нового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В наданій заяві від 22.03.2026 року про розгляд справи без участі представник позивачки просив розглянути справу за наявними у справі доказами та поясненнями представника.
Представник відповідача в наданій заяві також просив розглянути справу без її участі та відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно поданого відзиву, в обгрунтування заперечень проти позову посилався на те, що позивачка не є власником квартири, а лише головним квартиронаймачем. При цьому, сама в квартирі не проживає. Відповідач в 2021-2022 роках разом із матір`ю до РФ не виїжджав. Сама позивачка орієнтовно з 2022 року проживає в Німеччині, отримує допомогу вимушеним переселенцям, тому право на отримання субсидії не має. Належних доказів щодо не проживання відповідача в квартирі та причин такого не проживання позивачкою не надано. Відповідач іншого житла для проживання не має.
Третя особа явку свого представника не забезпечила, про причини неявки не повідомила, пояснень по суті справи не надала.
Враховуючи подані представниками сторін заяви, положення ч.3 ст.211, ч.3 ст.223, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та їх представників, а також представника третьої особи, за наявними у справі матеріалами, а також без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та письмових поясненнях, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , є головним квартиронаймачем вказаної квартири на підставі рішення виконавчого комітету Кіровської районної у м.Дніпропетровську ради від 19.06.2015 року №172 та договору найму житла від 23.01.2018 року. 
В квартирі з 25.04.2006 року також зареєстрований відповідач ОСОБА_2 , який є онуком позивачки.
Згідно до позову актів про не проживання від 03.03.2024 року, 05.08.2024 року, складених за участю мешканців будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_3 за вказаною вище адресою фактично не проживає.
Також під час розгляду справи встановлено, що раніше позивачка зверталась до суду з позовом про визнання такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та його матері ОСОБА_3 .
Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.11.2017 року у справі №203/3257/17 було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 згідно актів від 24.05.2017 року, 20.07.2017 року, 16.10.2017 року в квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують. В зв`язку з цим, ОСОБА_3 було визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . У визнанні таким, що втратив право користування квартирою ОСОБА_2 судом було відмовлено з тих підстав, що останній на момент розгляду справи був малолітнім, його місце проживання з одним із батьків не визначалось та відсутність даних щодо наявності іншого житла у його матері ОСОБА_3 . 

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст.64 ЖК України, що діяв на момент виникнення між сторонами спірних правовідносин, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. 

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Системне тлумачення ст.ст.71,72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №289/2299/18 (провадження №61-17608св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі №759/19579/17 (провадження №61-4520св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі №554/3289/20 (провадження №61-2951св21).
Право на вибір місця проживання закріплено у ст.33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №289/2299/18 (провадження №61-17608св20) зазначено, що: «системне тлумачення ст.ст.71,72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі №759/19579/17 (провадження №61-4520св21) вказано, що: «аналіз ст.ст.71,72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі №161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено: «відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (ст.ст.71,72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що відповідач вибув на інше постійне місце проживання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем (ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства»).
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (абзац третій ч.2 ст.3 СК України).
Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання дитина може реалізувати лише з досягненням певного віку (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі №759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі №673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі №206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі №161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі №520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі №554/3141/21).

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц (провадження №61-31705св18) зазначено, що: «відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
Підстава, на якій місце проживання малолітньої особи реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах.
Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. 
Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
З урахуванням наведеного, факт не проживання особи у спірній квартирі зумовлений поважними причинами, оскільки вона в силу свого віку та обставин, які склалися у родині не може сама проживати у цій квартирі, а тому відсутні передбачені ст.ст.71,72 ЖК УРСР передумови для позбавлення її права на житло шляхом визнання її такою, що втратила право користування цим житлом, в якому вона зареєстрована її батьком та який був членом сім`ї наймача, про що свідчить ордер від 09 червня 1999 року №63 на отримання спірної квартири».

Перевіряючи доводи та заперечення сторін, суд враховує, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є онуком позивачки, був зареєстрований у спірній квартирі з 25.04.2006 року, тобто з моменту народження, за місцем реєстрації своїх батьків.
Останні були зазначені у складі сім`ї в рішенні виконкому Кіровської районної у місті Дніпропетровську ради №172 від 19.06.2015 року про зміну договору найму квартири.
При цьому, до 04.04.2024 року відповідач був неповнолітньою особою.  
Під час розгляду справи не встановлено, що в період перебування відповідача в статусі малолітньої особи визначалось його місце проживання з одним із батьків. В контексті положень ст.29 ЦК України місце постійного проживання малолітньої дитини пов`язане із місцем постійного проживання одного з батьків, у даному випадку, за зареєстрованим місцем проживання батька відповідача ОСОБА_4 , який згідно довідки №1183 від 17.02.2025 року є зареєстрованим в спірній квартирі.
Таким чином, відповідач право на користування квартирою має з народження, а в силу свого віку певний час не мав права на вибір місця проживання.
З долучених стороною відповідача письмових доказів (довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, довідок та свідоцтв про навчання) вбачається, що відповідач проживав в м.Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, де навчався у КЗ «Дніпрорудненська спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Світоч» Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, який закінчив в 2022 році. 
Після тимчасової окупації м.Дніпрорудне, як внутрішньо переміщена особа, в супроводі матері переїхав до смт.Слобожанське Дніпропетровської області та навчається у ВСП «Автотранспортний фаховий коледж Національного технічного університету «Дніпровська політехніка».
Як зазначено представником відповідача в зв`язку із окупацією м.Дніпрорудне, відповідач разом із матір`ю вивіз її батьків з-під окупації, а згодом до Польщі та на лікування – до Німеччини.
З урахуванням наявних заперечень відповідача та його доводів щодо не проживання позивачки в спірній квартирі та її виїзду і проживання в Німеччині з 2022 року, останньою та її представником під час нового розгляду справи не надано доказів на підтвердження викладених в позові обставин щодо фактичного проживання позивачки в квартирі, несення витрат на її утримання, оплату комунальних послуг, а також чинення їй перешкод в користуванні та порушенні або обмеженні її прав в користуванні квартирою внаслідок реєстрації в ній відповідача. 
При цьому, суд враховує, що квартири перебуває у комунальній власності міста. 
Суд враховує, що позивачкою не доведено, ані в порядку ст.ст.71,72, ані ст.107 ЖК України, втрати відповідачем права користування спірною квартирою, адже він таке право набув з народження за приписами ст.29 ЦК України, тобто, за місцем реєстрації місця проживання його батьків, з яких батько досі зареєстрований за спірною адресою.
Відповідач на постійне проживання за іншою адресою не вибував, втрату інтересу до спірного житла не втрачав, а його тимчасове не проживання за спірною адресою в період, коли він був малолітнім та неповнолітнім, його навчання в м.Дніпрорудне та після повномасштабного вторгнення РФ виїзд за кордон не є свідченням не проживання за місцем реєстрації без поважних причин та втрати користування житлом.
З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог за їх необгрунтованістю та недоведеністю. 
В зв`язку із відмовою в задоволенні позову, понесені позивачкою по справі судові витрати покладаються на останню.
Керуючись ст.ст.9,64,65,71,72 ЖК України, ст.29 ЦК України, ст.ст.2,4,5,10-13,76-81,141,211,223, 247,258, 259,263-268 ЦПК України, суд - 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням – відмовити.
Понесені позивачем по справі судові витрати покласти на останнього.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 17 квітня 2026 року.

Суддя С.Ю.Казак