КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/2609/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/6674/25

03 березня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Кирилюк Г.М. 
- Рейнарт І.М.
при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Слободянюк А.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів.
Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є споживачем послуг з утримання жилих будинків та прибудинкових територій, включно із утриманням ліфтів, які надає Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»за місцем свого проживання за адресою:   АДРЕСА_1 .
Вказував, що у третьому під`їзді будинку за адресою: АДРЕСА_2 , в якому він проживає, єдиний у під`їзді ліфт не працював внаслідок несправності 14 липня 2024 року, 24 липня 2024 року, з 25 липня 2024 року по 19 вересня 2024 року, 30 вересня 2024 року, з 07 жовтня 2024 року по 14 січня 2025 року, що підтверджується листом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» від 14 січня 2025 року.
Зазначеними зупинками ліфту відповідач допустив наступні порушення: порушив свої обов`язки щодо належного утримання ліфту, передбачені Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими Наказом Держжитлокомунгоспу України 17 травня 2005 року № 76, відповідно до яких граничним строком невідкладної ліквідації несправності ліфту є одна доба; порушив його, позивача у справі, права на належну якість обслуговування, передбачені пунктом 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки часті та тривалі зупинки ліфту внаслідок несправності не є належною якістю обслуговування, що не передбачено ні законом, ні договором.
Посилаючись на положення Закону України «Про захист прав споживачів», позивач ОСОБА_1 просив суд визнати, що частими та тривалими зупинками ліфту внаслідок несправності, який знаходиться у третьому під`їзді за адресою: АДРЕСА_2 , Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» порушує право позивача на належну якість обслуговування, а також порушує свої обов`язки щодо належного утримання ліфту.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів відмовлено. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ігноруванням доказів позивача порушив вимоги статті 13 Кодексу щодо розгляду справи на підставі доказів, поданих учасниками справи; порушив вимоги статті 89  ЦПК України щодо необхідності всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів; порушив вимоги щодо надання судом оцінки кожному доказу, який міститься у справі, мотивування причин відхилення або врахування кожного доказу; порушив вимоги щодо зазначення норм права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.
Вважаючи, що відповідач забезпечив належну якість утримання ліфту, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон), належною якістю послуги є властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах, та умовам договору із споживачем.
Але можливість допущення відповідачем п`яти зупинок ліфту для його ремонту лише за півроку та тривалості роботи ліфту лише один місяць за ці ж півроку не передбачені ні нормативно-правовими актами, ні умовами договору, що спростовує висновок суду про належне утримання ліфту відповідачем.
Суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення проігнорував, що Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджені Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 року № 76, визначають, що граничним строком невідкладної ліквідації несправності ліфту є одна доба, а не кілька місяців, як безпідставно вважає суд першої інстанції.
Неврахуванням положень Закону, які регулюють даний спір, суд порушив норми матеріального права.
Позивач зазначає, що порушення його прав, як споживача, випливає із Закону України «Про захист прав споживачів»і тому не потребує від нього доведення. Зокрема, із пункту 2 частини 1 статті 4 вказаного Закону випливає, що споживачі мають право на належну якість обслуговування, тоді як п`ять зупинок ліфту для його ремонту лише за півроку та тривалість роботи ліфту лише один місяць за ці ж півроку порушує це право, оскільки надані відповідачем послуги не свідчать про дотримання відповідачем належної якості обслуговування.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо споживачу реалізовано продукцію неналежної якості.
Із наведених норм Закону випливає, що відповідач безумовно порушив його права, бо надав йому послугу неналежної якості, і це порушення не потребує від нього доведення, оскільки встановлено Законом.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» просить апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  залишити без задоволення, арішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року - без змін.
Зазначає, що відповідно до вимог п.5.5.11. Наказу Державного комітету України з питань ЖКГ від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій» у разі виявлення несправності запобіжних пристроїв, сигналізації, освітлення тощо, загрозливих безпечному користуванню, ліфт повинен бути зупинений і може бути пущений тільки після усунення пошкодження з дозволу спеціалізованої організації.
Відповідно до вимог п.13 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах, та умовам договору із споживачем.
Наданими відповідачем доказами у справі спростовуються твердження позивача про неналежне надання послуг з утримання ліфту.
Окрім того, у зв`язку із перебуванням ліфта у ремонті, відповідач у вересні, листопаді та жовтні 2024 року звертався до Комунального концерна «Цент комунального сервісу» для здійснення перерахунків нарахування плати за утримання будинку, в якому проживає позивач.
За перевищення граничних строків невідкладної ліквідації виявлених несправностей елементів жилих будинків, як зазначалося раніше, відповідачем проведено перерахунок плати, неможливість дотримання вищезазначених строків зумовлено тим, що ліфт потребує капітального ремонту, роботи капітального характеру не проводяться відповідачем. Відповідач проводив технічне обслуговування та ремонт ліфта за графіком робіт з метою забезпечення безперебійної, безпечної його роботи, а також запобігання передчасного спрацювання обладнання і підтримання його належного технічного стану.
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився. Про день та час розгляду справи судом повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому суд вважає можливим розгляд справи у його відсутності.
Представник відповідача Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» Романенко Сергій Валерійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач  ОСОБА_1 є власником квартири  АДРЕСА_3 .
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» є надавачем послуг позивачу щодо утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Зокрема, позивач є споживачем послуг з утримання будинків та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивачем надано лист КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» від 14 січня 2025 року № 155/106-13, з якого вбачається, що пасажирський ліфт у під`їзді АДРЕСА_4  не працював 14 липня 2024 року, застряглих пасажирів було звільнено; 24 липня 2024 року відновлено роботу ліфта; з 25 липня по 19 вересня 2024 проведено поточний ремонт ліфта та відновлено роботу ліфта; з 24 вересня по 25 вересня 2024 року проведено пуско-налагоджувальні роботи та відновлено роботу ліфта; 30 вересня 2024 року проведено пуско-налагоджувальні роботи та відновлено роботу ліфта у той же день. Вказується, що було зупинено роботу ліфта з 07 жовтня 2024 року у зв`язку з необхідністю проведення ремонту ліфтового обладнання, точну дату відновлення роботи ліфту вказати не є можливим (а.с.4).
Судом у форматі повного доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень було досліджено рішення Голосіївського районного суду міста у справі № 752/26845/24 від 14 березня 2025 року. 
Даним рішенням було встановлено, що у дефектному акті на поточний ремонт пасажирського ліфта за адресою: м. Київ, у 3 під`їзді житлового будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 1867, зафіксовано наступні найменування робіт і витрат: заміна контактора та пускача - 2 шт., силовий контактор - 2 шт., заміна автоматичного вимикача - 1 шт., автоматичний вимикач захисту двигуна - 1 шт.
Судом також встановлено, що між МП «Промкомплекс» у формі ТОВ, як виконавцем, та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», як замовником, було укладено Договір № 379 про надання послуг від 20 листопада 2023 року. Строк дії Договору - з 01 січня 2024 року до 31 грудня 2024 року включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків по даному Договору (п.10.1 а.с.19-24).
За умовами пункту 1.1.цього Договору виконавець зобов`язався з 01 січня 2024 року до 31 грудня 2024 року надавати замовнику послуги з повного технічного обслуговування ліфтів код ДК 021:2015:50750000-7 Послуги з технічного обслуговування ліфтів. Також виконавець зобов`язався надати замовнику послуги, якість яких забезпечить безперебійну та безпечну роботу ліфтів відповідно до нормативних документів.
Відповідно до додатку № 2 до Договору визначено вартість послуг щодо повного технічного обслуговування ліфтів, в тому числі, і у буд. АДРЕСА_2  (п.54 а.с. 25-27).
За матеріалами справи встановлено, що відповідно до паспорта ліфта, рік виписку ліфта за адресою:  АДРЕСА_2 , третій під`їзд, - 1985 рік; ліфт періодично проходить експертне обстеження (а.с. 66-80).
Також, матеріали справи свідчать, що для усунення причин зупинки ліфта у третьому під`їзді за вказаною вище адресою відповідачем у листопаді та грудні 2024 року було оголошено процедуру електронних торгів на закупівлю робіт з ремонту ліфта (а.с. 49-57).
За результатами проведених торгів, між МП «Промкомплекс» у формі ТОВ, як виконавцем, та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», як замовником, було укладено Договір № 28 про надання послуг з поточного ремонту пасажирського ліфта за адресою: м. Київ, в 3 під`їзді житлового будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 1867 від 30 січня 2025 року (а.с.58-63). 
Цей Договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31 грудня 2025 року включно, але в будь-якому разі, в частині виконання зобов`язань до повної їх виконання сторонами (п.12.1).
У лютому 2025 року сторонами Договору складено Акт приймання виконаних будівельних робіт (а.с.64-65).
Крім того, у зв`язку із перебуванням ліфта у ремонті, відповідач у вересні, листопаді та жовтні 2024 року звертався до Комунального концерна «Цент комунального сервісу» для здійснення перерахунків нарахування плати за утримання будинку, в якому проживає позивач (а.с. 29-41).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» про захист прав споживачів, суд першої інстанції вказав на те, що відповідно до вимогст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст.13 ЦПК України, згідно з якою цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позивач не довів факт порушення відповідачем його прав споживача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року відповідає.
Відповідно до приписів ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Положеннями ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п. 45 рішення від 10 квітня 2008 року у справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Приписами ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку.
Частиною 1 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Споживач має право, серед іншого, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). У свою чергу, виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; вживати заходів до ліквідації аварій, усунення порушень якості послуг у строки, встановлені законодавством (пункти 1, 6 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
Постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 року  № 712 затверджено Правила надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.
Відповідно до п. 3 Типового договору, послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території. Послуга з управління включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок, а також належні до нього будівлі, споруди та прибудинкова територія, згідно з відомостями про таку земельну ділянку, що містяться у Державному земельному кадастрі, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками.
Згідно п. 19. Типового договору Управитель несе відповідальність: за невиконання та/або неналежне виконання умов цього договору; за шкоду, заподіяну спільному майну, правам та законним інтересам співвласників внаслідок невиконання або неналежного виконання управителем своїх обов`язків; за шкоду, заподіяну третім особам внаслідок невиконання або неналежного виконання ним своїх обов`язків.
Структура, періодичність та строки надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затверджені Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 307 від 09 березня 2011 року.
Так, серед складових послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, робіт, складу робіт, періодичність виконання міститься технічне обслуговування ліфтів, яке включає підтримання у робочому стані систем ліфтів, технічне обслуговування ліфтів, а саме: регламенті роботи (обхід, огляд, перевірка роботи та технічного стану - у міру необхідності, але не рідше 1 разу на місяць; прибирання ліфтових кабін - 1 раз на тиждень; ремонтні роботи - відповідно до встановлених нормативів за графіком; усунення непередбачених відмов на ліфті - у міру необхідності.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27 липня 2018 року № 190 затверджено «Обов`язковий перелік робіт (послуг), витрати на які включаються до складу витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території». Цей перелік включає, зокрема, технічне обслуговування ліфтів, поточний ремонт конструктивних елементів, технічних пристроїв будівель та елементів зовнішнього пристрою, розміщених на закріпленій в установленому порядку прибудинковій території (у тому числі спортивних, дитячих та інших майданчиків) та іншого спільного майна багатоквартирного будинку.
Поняття поточного та капітального ремонту визначено у Наказі Державного комітету України з питань ЖКГ від 17 травня 2005 року № 76 «Про затвердження Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій». У пп. 2.4, 2.5, дається визначення: поточний ремонт - комплекс ремонтно-будівельних робіт, що передбачає систематичну та своєчасну підтримку експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій та інженерного обладнання; капітальний ремонт - комплекс ремонтно-будівельних робіт, що передбачає заміну, відновлення та модернізацію конструкцій та обладнання будівель у зв`язку з їхнім фізичним зносом та руйнуванням, покращення експлуатаційних показників, а також покращення планування будівлі та благоустрою території без зміни будівельних габаритів об`єкта.
Згідно Положення про систему технічного обслуговування та ремонту ліфтів в Україні, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 10 квітня 2000 року № 73, система технічного обслуговування та ремонту ліфтів передбачає: виконання за графіком робіт з метою забезпечення безперебійної, безпечної роботи ліфтів, а також запобігання передчасного спрацювання обладнання і підтримання їх належного технічного стану.
Згідно п. 2.5 Положення про систему технічного обслуговування та ремонту ліфтів в Україні, система технічного обслуговування та ремонту ліфтів складається з регламентних робіт (РР), місячних (МР), квартальних (КР) ремонтів.
Періодичність їх проведення приведена в таблиці. 1. Регламентні роботи (РР)- встановлюється спеціалізованою |організацією. 2. Місячний ремонт (МР)-не рідше одного разу в 31 день. Для вантажних ліфтів, що знаходяться на частковому технічному обслуговуванні - не рідше одного разу |в 15 днів. Квартальний ремонт (КР) -не рідше одного разу на 3 місяці.
Згідно п. 2.6. Положення, регламентні роботи - це перевірка технічного стану, усунення дрібних пошкоджень, прибирання ліфтів. До складу регламентних робіт входять обходи та огляди, кількість яких регламентується ПББЕЛ та спеціалізованою організацією.
Відповідно до вимог п. 2.7. Положення, місячні ремонти - це перевірка дієздатності і забезпечення безпечної роботи ліфтів, перевірка і, за необхідності, регулювання всіх вузлів і ланцюгів безпеки, виявлення і заміна вузлів і деталей, які зносились і не можуть забезпечити надійну роботу ліфтів, прибирання порталів дверей шахти, машинних приміщень, приямків від забруднення та сміття і інші роботи, які передбачені технологічним процесом.
Згідно п. 2.8. Положення квартальні ремонти - це всі роботи, передбачені місячним ремонтом, а також роботи з перевірки і ремонту вузлів, які не входять до вузлів безпеки, роботи з подовження терміну експлуатації обладнання, змащувальні роботи. Після виконання одного з квартальних ремонтів проводиться повний або періодичний технічний огляд ліфта згідно з вимогами ПББЕЛ.
Пункт 2.9. Положення визначає, що капітальний ремонт (КапР) - виконується після закінчення призначеного терміну експлуатації ліфта (25 років), а також за замовленням власника для відновлення дієздатності ліфта з повною або частковою заміною основних вузлів і деталей.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.
Колегія суддів вважає що, вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку, що  ОСОБА_1  не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявлених ним позовних вимог з яких можливо достовірно та беззаперечно встановити факт порушення відповідачем його прав як споживача.
Навпаки, позивачем не заперечується, що у зв`язку із перебуванням ліфта у ремонті, відповідач у вересні, листопаді та жовтні 2024 року звертався до Комунального концерна «Цент комунального сервісу» для здійснення перерахунків нарахування плати за утримання будинку, в якому проживає позивач (а.с. 29-41) і таке перерахування було здійснено.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність тверджень позивача про порушення його прав відповідачем, а відтак, відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про захист прав споживачів.
Доводи апеляційної скарги про те, що з норм Закону України «Про захист прав споживачів» випливає, що відповідач безумовно порушив його права, бо надав йому послугу неналежної якості і це порушення не потребує від нього доведення, колегія суддів відхиляє, оскільки, в силу імперативних приписів ЦПК України, судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх тверджень щодо порушення його прав відповідачем.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення проігнорував, що відповідно до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Держжитлокомунгоспу України 17.05.2005 року № 76, граничним строком невідкладної ліквідації несправності ліфту є одна доба, а не кілька місяців, як безпідставно вважає суд, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вказане правило не поширюється на випадки проведення поточного ремонту ліфту.
Позивачем не спростовано, що в спірний період між МП «Промкомплекс» у формі ТОВ, як виконавцем, та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», як замовником, було укладено Договір № 28 про надання послуг з поточного ремонту пасажирського ліфта за адресою: м. Київ, в 3 під`їзді житлового будинку АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 1867 від 30 січня 2025 року (а.с.58-63). 
Цей Договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31 грудня 2025 року включно, але в будь-якому разі в частині виконання зобов`язань до повної їх виконання сторонами (п.12.1).
У лютому 2025 року сторонами Договору складено Акт приймання виконаних будівельних робіт (а.с.64-65).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача з оцінкою судом першої інстанцій доказів у справі, неправильним, на думку апелянта, встановленням обставин справи, що не може бути підставою для скасування рішення суду першої. 
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Таким чином, доводи, позивача ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .
Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 08 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді: