ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2026 р.
м. Київ
Справа № 911/221/26 

Суддя Черногуз А.Ф., за участю секретаря Москалика О.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження справу
за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури (01601, бул. Л. Українки, 27/2, м. Київ, код 02909996) в інтересах держави в особі:
1. Державної екологічної інспекції Столичного округу (03035, місто Київ, вул. Солом`янська, будинок 1, код 42163667);
2. Глевахівської селищної ради (08631, Київська обл., Фастівський р-н, селище Глеваха, вул. Вокзальна, будинок 26, код 04359146)
до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, місто Київ, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, код 44768034)
про стягнення 1 358 987,51 грн,

за участю представників: 
прокурора: Ламшиної Оксани Олександрівни;
позивачів: не з`явились,
відповідача: Коляда Мар`яна Юріївна,

ВСТАНОВИВ:

Історія розгляду справи.
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу та Глевахівської селищної ради до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 1358987,51 грн, в результаті незаконної порубки лісу.
Ухвалою від 03.02.2023 суд відкрив провадження у справі та призначив проведення підготовчого судового засідання на 02.03.2026.
Ухвалою суду від 02.03.2026 відкладено розгляд справи на 16.03.2026 та встановлено відповідачу додатковий строк для подання відзиву до 09.03.2026.
Ухвалою від 16.03.2026 суд, вирішив, в порядку пункту 3 частини 2 статті 185 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 31.03.2026.
Суд встановив, що у визначений судом строк для подання відзиву на позов відповідач своїм процесуальним правом не скористався.
У судовому засіданні 31.03.2026 представник позивача підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. 
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.
Судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення у справі.

Фактичні обставини справи та узагальнена позиція сторін
Судом встановлено, що Київською обласною прокуратурою під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №42025110000000331 від 02.10.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, виявлено факти незаконної порубки дерев на території Обухівського (Васильківського) лісництва Макарівського надлісництва філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України», що розташоване в адміністративних межах Глевахівської селищної ради Фастівського району Київської області.
З матеріалів справи вбачається, що у період з 15.05.2025 по 05.10.2025 працівниками державної лісової охорони в ході обстеження лісових насаджень виявлено факти самовільної порубки дерев невстановленими особами. Зокрема, 15.05.2025 у виділах 34, 35 кварталу 29 виявлено 68 пнів незаконно зрубаних дерев порід акація, клен, вишня; 28.08.2025 у виділі 3 кварталу 43 — 72 пні дерев порід дуб та клен; 05.10.2025 у виділі 13 кварталу 29 — 45 пнів дерев порід сосна, дуб, акація, клен. Загалом встановлено факт незаконної порубки 185 дерев різних порід та діаметрів.
За результатами огляду місць вчинення правопорушень складено відповідні акти від 15.05.2025, 28.08.2025 та 05.10.2025, а також здійснено розрахунок шкоди, заподіяної лісу, відповідно до такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 №665. Відповідно до зазначених розрахунків, загальний розмір шкоди становить 1358987,51 грн.
Осіб, які безпосередньо здійснили незаконну порубку, на час звернення до суду не встановлено, попри направлення матеріалів до правоохоронних органів.
При цьому встановлено, що вказані лісові ділянки перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України», на яке відповідно до вимог лісового законодавства покладено обов`язок забезпечення охорони, захисту та збереження лісових насаджень. Разом з тим, як зазначає позивач, у період вчинення порубок діяли обмеження воєнного стану, зокрема заборона відвідування лісів населенням та обмеження пересування, а також був встановлений режим цілодобового патрулювання у пожежонебезпечний період, що, на думку прокурора, виключало можливість здійснення масштабної незаконної порубки без відома та контролю з боку державної лісової охорони.
Станом на момент звернення до суду шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу, добровільно відповідачем не відшкодована.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор зазначає, що ДП «Ліси України» як постійний лісокористувач не забезпечило належну охорону лісових насаджень, у зв`язку з чим допустило незаконну порубку дерев на підконтрольній території. Вина відповідача, на думку прокурора, полягає у протиправній бездіяльності, а саме у невжитті необхідних заходів щодо запобігання незаконним рубкам, що перебуває у причинному зв`язку із заподіянням шкоди.
Прокурор наголошує, що відповідно до вимог лісового та природоохоронного законодавства, а також усталеної судової практики Верховного Суду, обов`язок відшкодування шкоди покладається не лише на осіб, які безпосередньо здійснили незаконну порубку, але й на постійного лісокористувача у разі неналежного виконання ним обов`язків щодо охорони лісу. При цьому відсутність встановлених безпосередніх порушників не звільняє такого лісокористувача від відповідальності.
Також прокурор посилається на презумпцію вини у деліктних правовідносинах та зазначає, що саме відповідач повинен довести відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.
Крім того, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави у суді тим, що уповноважені органи — Державна екологічна інспекція Столичного округу та Глевахівська селищна рада — не вжили заходів щодо стягнення зазначеної шкоди у судовому порядку, що свідчить про неналежне здійснення ними своїх повноважень. У зв`язку з цим прокурор звернувся до суду в інтересах держави з даним позовом.
З урахуванням викладеного прокурор просить стягнути з ДП «Ліси України» на користь держави в особі Глевахівської селищної ради шкоду, заподіяну незаконною порубкою лісу, у розмірі 1358987,51 грн.
Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» заперечує проти задоволення позовних вимог прокурора та вважає їх безпідставними і такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами.
У судовому засідання представник відповідача зазначив наступне.
На думку відповідача, у даному випадку відсутній причинний зв`язок між його поведінкою та заподіяною шкодою, оскільки шкода виникла внаслідок безпосередніх протиправних дій невстановлених осіб, які здійснили незаконну порубку дерев, а не внаслідок дій чи бездіяльності постійного лісокористувача. Відповідач підкреслює, що сам факт покладення на нього обов`язку щодо охорони лісів не означає автоматичного покладення відповідальності за будь-які правопорушення, вчинені третіми особами.
Відповідач також зазначає, що позовна заява не містить конкретизації того, у чому саме полягає протиправна поведінка підприємства, які саме обов`язки ним не виконано та які конкретні заходи він повинен був вжити, але не вжив. За твердженням відповідача, жодних доказів неналежного виконання ним функцій з охорони лісу позивачем не надано.
Окремо відповідач звертає увагу на питання доказової бази у справі, зазначаючи, що акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, складений працівниками лісової охорони, не може вважатися належним доказом у розумінні процесуального закону, оскільки він не є актом перевірки, складеним у порядку здійснення державного нагляду (контролю). Відповідач наголошує, що відповідно до законодавства саме акт перевірки є документом, який фіксує факт правопорушення суб`єктом господарювання та може бути належною підставою для застосування заходів відповідальності. У зв`язку з відсутністю такого акта, на думку відповідача, відсутні належні докази вчинення ним правопорушення.
Також відповідач посилається на положення законодавства, яке регулює діяльність державної лісової охорони, зазначаючи, що охорона лісів здійснюється спеціально уповноваженими посадовими особами, які наділені відповідними повноваженнями, зокрема щодо патрулювання, перевірки документів та припинення правопорушень. При цьому відповідач стверджує, що такі заходи ним здійснювались у повному обсязі, а факт незаконної рубки був виявлений саме його працівниками, які також повідомили правоохоронні органи про вчинене правопорушення.
Відповідач наголошує, що після виявлення незаконної порубки ним було невідкладно повідомлено органи Національної поліції, а тому досудове розслідування триває, і саме органи досудового розслідування уповноважені встановлювати винних осіб. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач фактично намагається перекласти відповідальність за невстановлення винних осіб на постійного лісокористувача, який не має повноважень щодо здійснення слідчих дій.
Крім того, відповідач звертає увагу на те, що такси для обчислення розміру шкоди, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 665, застосовуються до осіб, які безпосередньо здійснили незаконне вирубування дерев, а не до випадків незабезпечення охорони лісу, що, на думку відповідача, виключає можливість їх застосування у даному спорі.
Підсумовуючи викладене, відповідач зазначає, що у спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення у його діях, оскільки не доведено протиправність поведінки, причинний зв`язок та вину, а наявні у справі докази не відповідають вимогам належності та допустимості. У зв`язку з цим відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Висновки господарського суду.
Суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, виходить із наступного.
За статтею 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
В силу статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
У відповідності до частини 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Разом з тим, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Статтею 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Виконавчі органи сільських, селищних, міських рад здійснюють державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища. Державному контролю підлягають використання і охорона земель, надр, поверхневих і підземних вод, атмосферного повітря, лісів та іншої рослинності, тваринного світу, морського середовища та природних ресурсів територіальних вод, континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони України, природних територій та об`єктів, що підлягають особливій охороні, стан навколишнього природного середовища, а також дотримання заходів біологічної і генетичної безпеки щодо біологічних об`єктів навколишнього природного середовища при створенні, дослідженні та практичному використанні генетично модифікованих організмів у відкритій системі та додержання операторами вимог законодавства у сфері реєстрації викидів та перенесення забруднювачів і відходів.
Відповідно до статті 20-2 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
Згідно Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275, Державна екологічна інспекція України (Держекоінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту довкілля та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.
Одними з основних завдань Держекоінспекції є: реалізація державної політики із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів; здійснення у межах повноважень, передбачених законом, державного нагляду (контролю) за додержанням вимог законодавства, зокрема, щодо охорони, захисту, використання і відтворення лісів.
Функції щодо додержання вимог природоохоронного законодавства на території Київської області покладено на Державну екологічну інспекцію Столичного округу.
Згідно п. п. 5 п. 2 Положення про Державну екологічну інспекцію Столичного округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 № 18 Про затвердження Положення про Державну екологічну інспекції Столичного округу (нова редакція) (далі Положення), Інспекція в межах своїх повноважень здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства, зокрема, про охорону, захист, використання та відтворення лісів, зокрема щодо: пошкодження дерев і чагарників, знищення або пошкодження лісових культур, сіянців або саджанців у лісових розплідниках і на плантаціях, природного підросту та самосіву на землях, призначених під відновлення лісу, законності вирубування; повноти та законності здійснених заходів щодо відтворення лісів, зокрема цінними та рідкісними породами дерев, породами, притаманними відповідному регіону, та повноти заходів з догляду за лісовими культурами на землях, призначених під відновлення лісу; раціонального та невиснажливого використання лісових ресурсів; добування продуктів лісу та використання лісових ресурсів; здійснення комплексу необхідних заходів захисту для забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу, застосування пестицидів агрохімікатів у лісовому господарстві та лісах тощо.
Враховуючи зазначене, позивач - Державна екологічна інспекція Столичного округу уповноважена здійснювати державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, а тому, є належним позивачем у даній справі.
Суд бере до уваги, що відповідно до статті 23 Закону України „Про прокуратуру“ прокурор перед зверненням до суду вживає належних заходів щодо з`ясування можливості самостійного захисту інтересів держави уповноваженими органами.
Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено невжиття Державною екологічною інспекцією Столичного округу та Глевахівською селищною радою заходів щодо захисту інтересів держави у судовому порядку, що свідчить про неналежне здійснення ними відповідних повноважень.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у даній справі наявні передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» правові підстави для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді, а тому позов подано належним суб`єктом та з дотриманням вимог чинного законодавства.
Відповідно до статей 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.
Згідно вимог статті 17 Лісового кодексу України відповідач є постійним лісокористувачем, на якого чинним законодавством покладено обов`язок забезпечити охорону лісів на підвідомчій лісовому господарству території.
Частиною 2 статті 19 Лісового кодексу України визначено, що постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку; дотримуватися правил і норм використання лісових ресурсів; створювати сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення.
Відповідно до пункту 5 статті 64 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані, зокрема, здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.
Статтею 86 Лісового кодексу України передбачено, що організація і забезпечення охорони і захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.
Статтею 93 Кодексу передбачені завдання контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів. Зокрема, такими завданнями є запобігання порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.
Організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів. Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення постійним лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній постійному лісокористувачу ділянці лісу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2018 у справі № 909/1111/16, та у постанові від 20.02.2020 у справі № 920/1106/17.
Згідно статті 105 Лісового кодексу України особи, винні у порушенні лісового законодавства, зокрема у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників, порушенні порядку заготівлі та вивезення деревини, порушенні інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, несуть встановлену законом дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність.
Відповідно до статті 107 Лісового кодексу України, підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.
Згідно статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Застосування заходів дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від компенсації заподіяної навколишньому природному середовищу шкоди.
Суд зазначає, що відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто є деліктною відповідальністю.
Частиною 1, пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.
Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди містяться у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Водночас, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою, вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано збитків. При цьому, відсутність своєї вини доводить особа, яка завдала шкоди (частини 2 статті 1166 ЦК України).
Згідно зі статтею 1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Факт виявлення незаконної рубки лісу та відсутність безпосередньо у відповідача, як особи, зобов`язаної здійснювати контроль за збереженням лісів, будь-якої інформації з приводу даного факту та своєчасного його виявлення та запобігання свідчить про наявність вини відповідача щодо неналежної охорони лісу (бездіяльність), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу. Схожий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 906/366/20.
Судом встановлено, що на території Обухівського (Васильківського) лісництва Макарівського надлісництва філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України» у період з 15.05.2025 по 05.10.2025 здійснено незаконну порубку 185 дерев різних порід, що підтверджується актами огляду місць вчинення правопорушень та розрахунками розміру шкоди, складеними уповноваженими особами державної лісової охорони.
Розмір шкоди, заподіяної лісовому фонду України, визначено відповідно до такс, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665, та становить 1358987,51 грн. Надані розрахунки відповідачем не спростовані, доказів їх недостовірності суду не подано.
Водночас матеріалами справи підтверджено, що вказані лісові ділянки перебувають у постійному користуванні ДП «Ліси України», яке відповідно до вимог законодавства зобов`язане забезпечувати належну охорону лісів.
Суд враховує, що осіб, які безпосередньо здійснили незаконну порубку дерев, не встановлено, однак відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду, сам по собі факт невстановлення таких осіб не звільняє постійного лісокористувача від обов`язку відшкодування шкоди, якщо встановлено факт неналежного виконання ним обов`язків щодо охорони лісу.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що відповідальність постійного лісокористувача у даному випадку настає за протиправну бездіяльність, яка полягає у невжитті достатніх заходів для забезпечення збереження лісових насаджень від незаконних рубок.
Судом також враховано, що незаконна порубка та вивіз такої значної кількості дерев не могла бути здійснена за короткий проміжок часа, а навпаки потребувала тривалого часу, за умов дії обмежень воєнного стану, зокрема заборони доступу до лісів та необхідності здійснення цілодобового патрулювання у пожежонебезпечний період, а відтак не могла бути не поміченою особами, які мали здійснювати забезпечення охорони лісових насаджень, що свідчить про можливість своєчасного виявлення та запобігання таким правопорушенням за умови належного виконання посадовими особами відповідача своїх обов`язків зі збереження та охорони лісу.
Разом з тим, відповідачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б свідчили про вжиття ним усіх залежних від нього заходів щодо забезпечення охорони лісових насаджень або про відсутність вини у заподіянні шкоди.
Отже, суд дійшов висновку про наявність у діях (бездіяльності) відповідача складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної бездіяльності, шкоди, причинного зв`язку між бездіяльністю та шкодою, а також вини, яка презюмується та не спростована відповідачем.
Тож суд приходить до висновку про наявність складу цивільного правопорушення та правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора.
В контексті наведених вище висновків суду, відповідач, допустивши протиправну бездіяльність у вигляді не вчинення всіх необхідних дій, направлених на забезпечення охорони і збереження лісу від незаконного вирубування на підвідомчій йому території земель лісового фонду, діяв неправомірно. Розмір збитків встановлено актом та розрахунком відповідача приймається судом в повному обсязі та визнається беззаперечним доказом обсягу нанесених державі збитків через недотримання положень законодавства України у природоохоронній сфері. Тож, суд вважає за можливе задовольнити позов у повному обсязі.

Вирішуючи питання розподілу стягуваної шкоди, суд зазначає таке.
Відповідно до положень статті 29 та статті 691 Бюджетного кодексу України шкода, заподіяна навколишньому природному середовищу, стягується пропорційно в дохід спеціального фонду відповідної місцевої ради, обласного бюджету, Державного бюджету України.
Приписами статті 47 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища” встановлено, що державний фонд охорони навколишнього природного середовища утворюється за рахунок, зокрема, частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.
Згідно з пунктом 7 частини 3 статті 29, пункт 4 частина 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини 2 статті 671 цього Кодексу), зокрема, є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.
До надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, зокрема, 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим 20 відсотків.
Водночас за змістом пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку: забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, зокрема здійснює розподіл бюджетних коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, між місцевими бюджетами, а також між загальним та спеціальним фондами бюджету відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і їх перерахування відповідно до законодавства.
Отже, функції з розподілу коштів після їх зарахування на спеціальний рахунок віднесено до повноважень Державної казначейської служби, яка наділена усіма необхідними повноваженнями для здійснення такого розподілу між державним та місцевими бюджетами.
Отже, заподіяну шкоду належить стягувати за місцем заподіяння шкоди, відповідно до статті 47 Закону України “Про охорону навколишнього природного середовища”, на казначейський рахунок спеціального фонду за реквізитами рахунку селищної ради згідно коду бюджетної класифікації.
В означеному випадку це грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, код класифікації доходів 24062100.

Вирішення питання щодо судових витрат.
Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України закріплено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
В силу частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то витрати зі сплати судового збору покладаються судом на відповідача повністю. Зважаючи на те, що саме прокуратурою подано позовну заяву та сплачено судовий збір, стягнення цих витрат відбувається на користь заявника прокуратури.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги задовольнити. 
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (01601, місто Київ, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, код 44768034) на користь Глевахівської селищної ради (08631, Київська обл., Фастівський р-н, селище Глеваха, вул. Вокзальна, будинок 26, код 04359146) шкоду, заподіяну внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті незаконної порубки лісу у розмірі 1358987,51 грн (код платежу: 24062100 "грошові стягнення за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності").
Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, місто Київ, вул. Руставелі Шота, будинок 9А, ЄДРПОУ 44768034) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2; код ЄДРПОУ 02909996) - судовий збір, сплачений за подання до суду позовної заяви у сумі 20384,81 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.
Рішення підлягає оскарженню в порядку та строки, визначені статтями 254-256 ГПК України.
Повний текст рішення складено та підписано 23.04.2026.

Суддя А.Ф. Черногуз