П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/12576/25	

Перша інстанція: суддя Бульба Н.О.,
повний текст судового рішення
складено 12.12.2025, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ), в якому просив: 
-визнати протиправною дію ВЧ щодо невидачі ОСОБА_1 довідки про вартість речового майна та невиплати грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби у ВЧ речове майно відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Службі безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державне спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захист інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою КМУ від 13.03.2016 року №178 (далі Порядок №178);
- зобов`язати ВЧ видати ОСОБА_1 довідку про вартість речового майна та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за належне, але не отримане протягом проходження військової служби з 10.07.2015 року по 25.10.2016 року речове майно відповідно до Порядку №178 за цінами предметів обмундирування, визначеними станом на 01.01.2025;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015-2016 роки;
- зобов`язати ВЧ нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2015-2016 роки;
- визнати протиправною бездіяльність ВЧ щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення за 2015-2016 роки;
- зобов`язати ВЧ нарахувати і виплатити ОСОБА_1 допомогу на оздоровлення за 2015-2016 роки;
- зобов`язати ВЧ нарахувати і виплати ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення.
Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалою від 28.11.2025 суд позовну заяву залишив без руху в зв`язку з її невідповідністю вимогам, встановленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.
01.12.2025 позивач подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Заява про поновлення строку мотивована тим, що позивач є людиною юридично необізнаної про існування права на компенсацію за неотримання речового майна, належного до видачі, про порядок нарахування і виплати такої компенсації. Представник позивача звернувся до відповідача з адвокатськими запитами від 17.10.2025 та від 03.11.2025 в інтересах позивача щодо видачі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, та нарахування грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, якщо вона не виплачувалась. Відповідей не отримано. Щодо інших складових грошового забезпечення за період 2015-2016 роки, позивачу стало відомо з довідки ВЧ про грошове забезпечення від 01.09.2025. 
Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалою 12.12.2025 у справі №400/12576/25 у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду, відмовив.
Позовну заяву повернуто позивачу.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведені обставини, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних обставин, що зумовили поважність пропуску встановленого законом строку звернення до суду.
З наведених підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено поважність пропуску строку звернення до суду, а тому позовна заява підлягає поверненню.
Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі вказує, що ухвала судом першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся до суду з даним позовом у тримісячний строк з моменту отримання документально підтвердження нарахованих та виплачених сум грошового забезпечення – відповіді на адвокатський запит, тобто з дотриманням строків встановлених статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
При цьому, скаржник також посилається на рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 № 1-р/2025 в якому визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.3 ст.3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
За приписами ч.ч.1-3 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ.
Спірне питання в контексті розгляду даної справи стосується дотримання позивачем тримісячного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, встановленого частиною 2 статті 233 КЗпП України.
Вирішуючи спірне питання, колегія суддів виходить з таких міркувань.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Законом України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин” від 01 липня 2022 року №2352-IX внесені зміни до норм КЗпП України.
Зокрема, частини перша та друга статті 233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно з якою працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Як уже зазначалось, спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу виплати грошової компенсації за належне, але не отримане протягом проходження військової служби з 10.07.2015 року по 25.10.2016 року речове майно, а також отримання грошового забезпечення в належному розмірі за період проходження військової служби, в тому числі додаткових видів грошового забезпечення за вказаний період.
Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.
Так, частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Разом із цим, частиною другою статті 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
При цьому, правила застосування частини другої статті 233 КЗпП України були предметом розгляду Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.03.2025 у справі №460/21394/23.
У цій постанові, серед іншого, Судова палата сформувала підхід до застосування частини другої статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати та вказала, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
У постанові від 19.11.2025 у справі №420/27284/24 Судовою палатою досліджувалося питання щодо поширення приписів статті 233 КЗпП України в частині, що стосується строку звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, на правовідносини, пов`язані з недотриманням законодавства про оплату праці, які виникли після 19.07.2022.
Так, Судова палата дійшла висновку про поширення приписів статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду осіб, які проходять публічну службу, у зв`язку з порушенням законодавства про оплату праці.
У постанові від 19.11.2025 у справі №420/27284/24 Судова палата вказала, що частина перша статті 233 КЗпП України містить загальне правило про те, що тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Частина друга статті 233 КЗпП України конкретизує це правило, зокрема, у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. У цьому випадку тримісячний строк звернення до суду обчислюється з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
Судова палата зробила висновок, що тримісячний строк звернення до суду осіб, що перебувають на публічній службі має обчислюватися за загальним правилом, яке закріплено у частині першій статті 233 КЗпП України, з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, у разі порушення законодавства про оплату праці тримісячний строк звернення до суду осіб, які перебувають на публічній службі, має обчислюватися з дня, коли позивач (публічний службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Натомість тримісячний строк звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати при звільненні необхідно обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач був звільнений у запас з військової служби 25.10.2016 року.
Колегією суддів із матеріалів справи встановлено, що лист-відповідь щодо документально підтверджених нарахованих та виплачених сум грошового забезпечення позивача на адвокатський запит наданий до суду першої інстанції разом із позовною заявою.
При цьому, представниця позивача стосовно строку звернення позивача до суду просить взяти до уваги Рішення Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року, яка розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 КЗпП України та ухвалила Рішення №1-р/2025. Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд дійшов висновку, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України. У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Повертаючись до обставин справи, в обґрунтування своєї позиції позивач вказує, що його представник звернувся до відповідача з адвокатськими запитами від 17.10.2025 та від 03.11.2025 щодо видачі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, а також про нарахування грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, якщо вона не виплачувалась за період 2015 -2016 роки, проте відповідей не отримано до теперішнього часу.
При цьому, інформацію щодо інших складових грошового забезпечення за 2015-2016 роки позивачу стало відомо з довідки ВЧ від 01.09.2025, яка наявна в матеріалах справи.
Разом з цим, вирішуючи спірні правовідносини та зробивши висновок про те, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом, суд першої інстанції не встановив день, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів та в оскарженій ухвалі не зазначив дату, з якої для позивача розпочався строк звернення до суду з позовом.
Щодо посилання представниці позивача на Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025, то у цій справі Суд постановив, що частина перша статті 233 КЗпП України, визнана неконституційною, втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього Рішення.
Однак, колегія суддів вважає, що прийняття Конституційним Судом України Рішення № 1-р/2025 не впливає на висновки суду у цій справі, оскільки Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58). Вказані положення Конституції України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Отже, на момент розгляду даної в межах спірних правовідносин застосуванню підлягали приписи частини першої статті 233 КЗпП України в редакції, діючій до 11.12.2025 року.
Апеляційний суд враховує також усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п. п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Руїз Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994. 
При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх ( див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001.
Враховуючи вищевикладене, на думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом за період з 20215-2016 роки є передчасним. 
Відповідно до ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
Враховуючи той факт, що судом першої інстанції постановлено ухвалу про повернення позовної заяви за відсутності підстав, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала є незаконною та підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 327, 328, 329 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року – скасувати, а справу №400/12576/25 направити до Миколаївського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	Г.В. Семенюк   О.І. Шляхтицький