ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 березня 2026 року	справа № 380/24715/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії відповідача військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) щодо не здійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошового забезпечення за період з 25.02.2022 року по 19.05.2023 року та розміру грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на 01 січня 2022 та 01 січня 2023 року відповідно, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) грошове забезпечення за період з 25.02.2022 року по 19.05.2023 року та розміру грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законом на 01 січня 2022 та 01 січня 2023 року відповідно, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30.08.2017, з урахуванням раніше виплачених сум.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що у період з 25.02.2022 по 05.03.2025 він проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період у Військовій частині НОМЕР_4 . Оскільки вказана частина перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 (відповідача), саме остання здійснювала нарахування та виплату йому грошового забезпечення.
Позивач стверджує, що в період з 25.02.2022 по 19.05.2023 відповідач діяв протиправно, оскільки обчислював розміри його посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2018 року (який складав 1762,00 грн).
Позивач наголошує, що ще 29.01.2020 року набрала законної сили постанова Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/6453/18, якою визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103. Внаслідок цього скасування, в силу вимог частини 2 статті 265 КАС України, відновила свою юридичну дію первинна редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704. Вказана норма вимагає визначати базові оклади військовослужбовців шляхом множення тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня поточного календарного року (що у 2022 році становило 2481,00 грн, а у 2023 році — 2684,00 грн).
Застосування відповідачем заниженої бази розрахунку призвело до заниження не лише самих окладів, але й усіх похідних від них виплат: щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, премій), а також щорічної грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. З метою з`ясування фактичних обставин та відновлення порушених прав, представник позивача звернувся до Військової частини НОМЕР_1 з адвокатським запитом про надання довідок та проведення перерахунку. Однак цей запит був проігнорований, що свідчить про допущену відповідачем протиправну бездіяльність та змусило позивача звернутися за захистом своїх конституційних соціальних гарантій до суду.
Ухвалою від 22 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. 
Відповідач (Військова частина НОМЕР_1 ) скористався своїм процесуальним правом та подав до суду відзив на адміністративний позов, у якому заявлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважає їх безпідставними та просить у їх задоволенні відмовити.
Свою правову позицію Військова частина НОМЕР_1 обґрунтовує тим, що пункт 4 постанови КМУ № 704 (після внесення до нього змін постановою КМУ № 103) чітко визначав фіксовану розрахункову величину — прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 року. Відповідач зазначає, що незважаючи на скасування цих змін судом апеляційної інстанції у справі № 826/6453/18, Примітки до додатків 1 та 14 постанови КМУ № 704 у судовому порядку не скасовувались і продовжували діяти.
Також відповідач посилається на наявність правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII (який має вищу юридичну силу) та підзаконними актами Уряду. Крім того, представник відповідача апелює до практики Європейського суду з прав людини щодо критерію «якості закону» (передбачуваності) та зазначає, що подальше внесення Кабінетом Міністрів України змін у вигляді постанови від 28.10.2020 № 1038 свідчить про незмінний намір держави залишити розрахункову величину саме на рівні 1762 грн. На переконання відповідача, під час нарахування грошового забезпечення позивачу командування військової частини діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 у період з 25.02.2022 по 05.03.2025 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, у складі Збройних Сил України.
Як встановлено з Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 05.03.2025 № 64/нст, старшого солдата ОСОБА_1 , кулеметника 1 стрілецького відділення, у зв`язку з переміщенням до нового місця служби виключено зі списків особового складу цієї військової частини та знято з усіх видів забезпечення починаючи з 05.03.2025.
Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що Військова частина НОМЕР_4 у спірний період перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 (відповідача у справі). Відтак, саме на відповідача покладений обов`язок щодо безпосереднього обчислення, нарахування та виплати грошового забезпечення позивачу.
Представник позивача — адвокат Зелик Б.Б., 20.10.2025 скерував на офіційну електронну адресу Військової частини НОМЕР_1 адвокатський запит. У цьому запиті, серед іншого, порушувалося питання щодо фактично застосованої розрахункової величини (прожиткового мінімуму) при обчисленні окладів позивача, а також витребовувалися копія грошового атестата та довідка про розміри фактично виплаченого грошового забезпечення.
Як свідчать матеріали справи, відповідач залишив вказаний адвокатський запит без належного реагування, запитуваної інформації та документів не надав.
Разом із тим, у поданому до суду відзиві на позовну заяву Військова частина НОМЕР_1 не лише не спростовує доводів позивача, а й активно та послідовно відстоює правомірність застосування нею при обчисленні грошового забезпечення позивача (зокрема, за період з 25.02.2022 по 19.05.2023) розрахункової величини у розмірі 1762,00 грн (що дорівнює прожитковому мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018). Тобто, відповідач визнає той факт, що нарахування складових грошового забезпечення ОСОБА_1 здійснювалося саме на цій, зафіксованій базі.
Згідно з частиною першою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
З огляду на визнання відповідачем у відзиві факту застосування фіксованої величини 1762,00 грн у спірний період, суд констатує відсутність процесуальної необхідності та доцільності задовольняти клопотання представника позивача про витребування довідок та грошових атестатів для встановлення цього ж факту. За таких умов, фактичні обставини нарахування не є спірними між сторонами, а предмет спору лежить виключно у площині права — у необхідності надання судом правової оцінки правильності застосування норм матеріального права (визначення належної розрахункової величини, яка підлягала застосуванню згідно із законом) у вказаний період.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, є Закон України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі — Закон № 2011-XII).
Частинами першою-третьою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII імперативно встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України кваліфікованим особовим складом.
Реалізуючи свої делеговані повноваження, 30 серпня 2017 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі — Постанова № 704).
Пунктом 4 Постанови № 704 (у її первинній редакції) було визначено чіткий та динамічний механізм: розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Тобто, первинна норма передбачала щорічне автоматичне зростання окладів військовослужбовців пропорційно до зростання соціальних стандартів у державі (прожиткового мінімуму).
Проте 21 лютого 2018 року Уряд прийняв постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі — Постанова № 103). Пунктом 6 цієї постанови було внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, згідно з якими розрахункову величину було штучно «заморожено» на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року (тобто на рівні 1762,00 грн).
Разом з тим, суд констатує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 (яка набрала законної сили того ж дня) вказаний пункт 6 Постанови № 103 визнано протиправним та скасовано.
Відповідно до частини другої статті 265 Кодексу адміністративного судочинства України (далі — КАС України), нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Згідно з усталеним правовим висновком Верховного Суду, скасування судом нормативно-правового акта (або його частини), яким вносилися зміни до іншого акта, автоматично відновлює дію попередньої (первинної) редакції цього акта.
Отже, починаючи з 29 січня 2020 року відновила свою юридичну дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704. З цього моменту у відповідача виник безумовний законодавчий обов`язок обчислювати розміри посадових окладів та окладів за військовим званням позивача шляхом множення тарифного коефіцієнта на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом саме на 1 січня поточного календарного року, а не базового 2018 року.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що примітки до Додатків 1 та 14 Постанови № 704 давали йому право продовжувати застосовувати величину 1762 грн, оскільки вони нібито не були скасовані судом. За правилами нормопроєктування, примітки до додатків нормативно-правового акта носять виключно інформаційно-роз`яснювальний (допоміжний) характер. Вони призначені для ілюстрації механізму обчислення, встановленого основною нормою (пунктом 4 постанови), і не можуть містити самостійних норм права або превалювати над основним текстом акта. За наявності розбіжностей застосуванню підлягає саме основна норма, дія якої була відновлена. Відтак, посилання військової частини на зміст приміток є юридично неспроможним та не виправдовує порушення імперативних вимог пункту 4 Постанови № 704.
Також суд відхиляє посилання відповідача на пункт 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» як на перешкоду для перерахунку. Цим Законом було заборонено використовувати виключно мінімальну заробітну плату як розрахункову величину для посадових окладів, вказавши на необхідність застосування замість неї саме прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вимоги позивача повністю узгоджуються з цим Законом, оскільки він просить застосовувати для розрахунку саме прожитковий мінімум відповідного поточного року.
Відповідно до статті 7 Законів України про Державний бюджет України на відповідні роки, розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня становив:
у 2022 році — 2481,00 грн;
у 2023 році — 2684,00 грн.
Не зважаючи на наведені імперативні норми законодавства та сталу судову практику, відповідач у спірний період (з моменту призову позивача 25.02.2022 до 19.05.2023) безпідставно використовував «заморожену» величину станом на 01.01.2018 (1762,00 грн). Це призвело до значного штучного заниження розміру базових окладів позивача, що, за принципом ланцюгової реакції, автоматично потягнуло за собою пропорційне заниження усіх інших складових грошового забезпечення, які обчислюються у відсотковому відношенні від окладів (щомісячних надбавок, премій, грошової допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань).
Суд погоджується з позивачем щодо коректного обмеження кінцевого періоду стягнення датою 19 травня 2023 року. Саме з 20.05.2023 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481, якою пункт 4 Постанови № 704 було знову змінено Урядом, і нормативно зафіксовано нову сталу розрахункову величину — 1762 гривні. До цієї дати військова частина зобов`язана була керуватися відновленою нормою.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Оцінюючи оскаржувану бездіяльність відповідача крізь призму критеріїв частини другої статті 2 КАС України, суд доходить висновку, що військова частина діяла не на підставі закону та непропорційно, оскільки безпідставне застосування заниженої розрахункової величини призвело до порушення права позивача на мирне володіння своїм майном (належним грошовим забезпеченням).
Згідно з частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У цій справі відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не виконав свого процесуального обов`язку та не довів правомірності розрахунку грошового забезпечення позивача із застосуванням показника 2018 року.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку, що дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 належного грошового забезпечення та допомог за період з 25.02.2022 по 19.05.2023 (виходячи з актуального розміру прожиткового мінімуму відповідного року) є протиправними. Порушене право позивача підлягає ефективному судовому захисту шляхом зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату утвореної різниці (з урахуванням раніше виплачених сум та із компенсацією ПДФО).
Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. 
Проте, у справі розподіл судових витрат судом не здійснюється, оскільки позивач за законом звільнений від сплати судового збору на підставі пунктів 1 та 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (як позивач у спорах про стягнення заробітної плати/грошового забезпечення та як учасник бойових дій), а доказів понесення ним інших витрат, пов`язаних з розглядом справи (наприклад, на професійну правничу допомогу), до суду станом на час ухвалення рішення не надано.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення перерахунку та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 25 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року, а також грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (виплачених у цей період), з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (2022, 2023), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) здійснити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 25 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року, а також грошової допомоги на оздоровлення і матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (нарахованих у вказаний період), визначивши їх розмір виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (01.01.2022 — 2481,00 грн; 01.01.2023 — 2684,00 грн), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», із виплатою різниці недоотриманих коштів (з урахуванням раніше виплачених сум).
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складений 16 березня 2026 року.
Суддя Коморний О.І.