Справа № 127/3849/25
Провадження № 22-ц/801/334/2026
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року	Справа № 127/3849/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М., 
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Березовська Ірина Анатоліївна на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В. В. в залі суду в місті Вінниця, дата складення повного тексту рішення 17 листопада 2025 року,
в цивільній справі № 127/3849/25 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,
встановив:
Короткий зміст вимог 
У лютому 2025 року  ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 27 вересня 2011 року між сторонами ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 ») та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 травня 2023 року.
Вказує, що від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утримання яких відповідно до судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 липня 2024 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини його доходу.
Позивачка зазначає, що в період перебування сторін у шлюбі ними було придбано та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 колісний транспортний засіб (далі КТЗ), а саме: MITSUBISHI OUTLANDER SPORT, 2017 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було відчужено за договором купівлі-продажу 02 грудня 2023 року на користь ОСОБА_6 , тобто вже після розірвання шлюбу.
Як власник зазначеного КТЗ, ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я колишнього чоловіка ОСОБА_1 з метою відчуження транспортного засобу за його ринковою вартістю та розраховувала на передачу їй коштів, виручених від продажу. Проте відповідач продав зазначений КТЗ своїй матері ОСОБА_6 за заниженою ціною у розмірі 100 000,00 грн, з метою уникнення поділу спільного майна подружжя, при цьому жодних коштів, отриманих від продажу КТЗ, позивачці не передав.
Згідно з висновком експерта, середня ринкова вартість зазначеного КТЗ станом на дату його відчуження 02 грудня 2023 року становила 611 475,00 грн, у зв`язку з чим вартість 1/2 частини спільного майна складає 305 737,50 грн.
Позивачка вважає, що відсутність справедливої сатисфакції у зв`язку з припиненням її права на спільне майно подружжя та безпідставне утримання відповідачем ОСОБА_1 коштів, належних їй від продажу КТЗ, порушує її законні права та інтереси, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 305 737 гривень. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2025 року, з урахуванням ухвали суду про виправлення описки, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто витрати, понесені на оплату послуг експерта, у розмірі 3 000,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції враховуючи положення ст. ст. 65, 69–71 СК України виходив з того, що факт відчуження автомобіля після розірвання шлюбу без згоди позивачки та відсутність доказів виплати компенсації, тому порушені прав позивачки та наявні підстави для стягнення з відповідача вартості 1/2 частки КТЗ як безпідставно утриманих коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.10.2018 у справі № 127/7029/15-ц та підтвердженій постановою КЦС ВС від 05.11.2024 у справі № 127/3135/23, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.
Разом з тим суд першої інстанції встановив, що відповідачем не спростовано висновок експерта та не ініційовано проведення повторної експертизи, тоді як поданий ним консультаційний висновок оцінювача суперечить як твердженням відповідача, так і експертному висновку, який відповідає вимогам ст. ст. 102, 106 ЦПК України та не викликає сумнівів у суду.
Доводи відповідача про виплату позивачці 50 000 грн суд відхилив, оскільки банківська виписка не підтверджує отримувача коштів та їх призначення як компенсації за частку у спільному майні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У грудні 2025 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 грудня 2025 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Сопрун В.В., Міхасішин І. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано з матеріали цивільної справи.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2026 року справу призначено до розгляду в залі судових засідань Вінницького апеляційного суду 03 лютого 2026 року о 11:40 год.
В подальшому розгляд справи відкладено на 20 лютого 2026 року о 10:30 год.
Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 16 лютого 2026 року для розгляду цієї справи замінено суддю Сопруна В. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не врахував, що нотаріально посвідчена довіреність на відчуження автомобіля не містила умов щодо визначення його ціни, відповідності ринковій вартості чи необхідності погодження ціни з довірителем, у зв`язку з чим відповідач мав право самостійно визначити вартість транспортного засобу.
Також скаржник зазначає, що суд безпідставно відхилив банківську виписку як доказ сплати позивачці 1/2 частки вартості автомобіля, тоді як позивачка під час розгляду справи не спростувала факту зарахування коштів на її рахунок.
Апелянт звертає увагу, що позивачка, вважаючи свої майнові права порушеними, не зверталася до відповідача з вимогою про сплату коштів, не вживала заходів досудового врегулювання спору та подала позов лише більш ніж через рік після відчуження автомобіля, що, на переконання скаржника, свідчить про відсутність спору між сторонами та попереднє погодження умов продажу.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що автомобіль був придбаний відповідачем за особисті кошти, а тому при видачі довіреності позивачка не ставила жодних умов щодо визначення ринкової вартості та виплати компенсації.
Скаржник також вказує на безпідставне прийняття судом висновку експерта, поданого позивачкою, оскільки він ґрунтується на неповних та недостовірних вихідних даних, зокрема без урахування факту ввезення автомобіля з США після значного ДТП та його придбання за 120 000,00 грн, що підтверджено поясненнями експерта в судовому засіданні.
Водночас суд безпідставно відхилив консультаційний висновок оцінювача, поданий відповідачем, згідно з яким вартість автомобіля становила 481 100,00 грн, пославшись на його припущення, чим, на думку апелянта, порушив принципи повного та всебічного дослідження доказів.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Березовська І. А. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Федчук Т. М. апеляційну скаргу не визнала, підтримала відзив на апеляційну скаргу.
Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом встановлено, що  ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з 27 вересня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.05.2023 року та підтверджується змістом цього судового рішення.
Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання яких згідно судового наказу Вінницького міського суду Вінницької області від 12.07.2024 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/3 частини його доходу. 
В період шлюбу сторонами було придбано та зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 колісні транспортні засоби (далі-КТЗ), зокрема: 04.03.2021 року MITSUBISHI OUTLANDER SPORT, 2017 року випуску, № кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який було відчужено ОСОБА_1 на підставі довіреності від ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу 02 грудня 2023 року ОСОБА_6 – матері ОСОБА_1 за ціною - 100 000 гривень, після розірвання шлюбу, що підтверджується змістом довіреності, договору купівлі-продажу та визнається сторонами. 
Згідно висновка експерта середня ринкова вартість автомобіля на дату його відчуження - 02 грудня 2023 року становила 611 475,00 грн, що підтверджується висновком експерта. Вартість 1/2 частки вказаного автомобіля становить 305 737,50 грн. 

Позиція суду апеляційної інстанції
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Між сторонами виник спір щодо ринкової вартості автомобіля на момент його відчуження та факту виплати позивачці грошової компенсації за 1/2 частку спільного майна. Позивачка заперечила отримання такої компенсації.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У статтях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду від 12 червня 2023 року в справі №712/8602/19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (провадження №14-182цс21) зроблено висновок, що «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)».
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.
З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16(провадження №61-37616св18), від 24 лютого 2021 року у справі №127/16630/17(провадження №61-83св21), від 09 червня 2021 року у справі №761/18817/17(провадження №61-6447св21), від 14 листопада 2024 року у справі №727/1140/21(провадження №61-14646св23).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі №201/14044/16-ц, провадження №61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Доводи касаційної скарги про те, що дійсна вартість транспортних засобів встановлена довідками-рахунками, а не висновками автотоварознавчих досліджень, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого».
Колегія суддів бере до уваги правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), відповідно до якого порушення права спільної сумісної власності одного з подружжя виникає з моменту відчуження майна без його згоди, а належним способом захисту такого права, залежно від обраного позивачем способу захисту, може бути стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні.
Як встановлено судом першої інстанції, спірний транспортний засіб був набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку з чим відповідно до статті 60 СК України на нього поширюється презумпція спільної сумісної власності подружжя. Частки дружини та чоловіка у такому майні є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю або законом (стаття 70 СК України). Відповідач належними та допустимими доказами не спростував зазначену презумпцію та не довів особистого характеру спірного майна.
Так, позивачка як власник транспортного засобу видала відповідачу довіреність на його відчуження. Видача позивачкою довіреності на ім`я відповідача створила між сторонами представницькі правовідносини. Відповідно до частини третьої статті 244 ЦК України довіреність є письмовим документом, що підтверджує наявність представницьких правовідносин. За змістом частини першої статті 237 ЦК України представник вчиняє правочини від імені особи, яку він представляє, в її інтересах.
Отже, видача довіреності свідчить про виникнення представницьких правовідносин, однак не змінює правового режиму майна та не надає представнику права діяти всупереч інтересам довірителя.
Згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком випадків, встановлених законом. Поняття «у своїх інтересах» охоплює як укладення правочину на власну користь, так і вчинення дій на шкоду інтересам довірителя, у тому числі в інтересах пов`язаних осіб.
Принцип добросовісності як загальна засада цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) передбачає обов`язок сторін діяти чесно, розумно та справедливо, утримуватися від дій, спрямованих на обходження закону чи заподіяння шкоди іншій особі. Зазначений принцип перебуває у системному зв`язку із забороною зловживання правом (стаття 13 ЦК України), яка унеможливлює формальне використання наданих повноважень всупереч їх соціальному призначенню та на шкоду іншому співвласнику.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач, діючи на підставі довіреності, уклав договір купівлі-продажу та відчужив транспортний засіб своїй матері за ціною 100 000 грн, що істотно відрізняється від визначеної судовою експертизою ринкової вартості. При цьому доказів виплати позивачці компенсації за належну їй частку у спільному майні відповідачем не надано.
За змістом статті 655 ЦК України договір купівлі-продажу передбачає передачу майна у власність покупця за відповідну грошову суму. Водночас сама по собі довіреність не є договором відчуження та не створює для представника права набуття майна у власність або розпорядження ним на власну користь.
Колегія суддів наголошує, що відчуження спірного автомобіля відбулося з порушенням інтересів позивачки як співвласника, оскільки транспортний засіб продано пов`язаній особі за заниженою ціною без доведення виплати належної компенсації. За таких обставин відповідач, реалізуючи надані йому повноваження, діяв не в інтересах довірителя, а у власних інтересах, що суперечить приписам частини третьої статті 238 ЦК України. 
Формальна наявність довіреності не надає представнику права використовувати її як інструмент для позбавлення співвласника належної йому частки у спільному майні або для заниження його вартості з метою уникнення справедливого розподілу.
Відчуження спірного майна без належного забезпечення прав іншого співвласника порушує баланс інтересів сторін та суперечить як приписам сімейного законодавства, так і загальним засадам цивільного права.
Оскільки транспортний засіб відчужено, поділ його в натурі є неможливим, а відповідач не довів виплати грошової компенсації, суд правомірно застосував спосіб захисту у вигляді стягнення вартості 1/2 частки спільного майна, виходячи з його дійсної ринкової вартості, визначеної на підставі належного та допустимого експертного висновку. Такий підхід відповідає правовим висновкам Верховного Суду щодо забезпечення справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Відповідач не спростував презумпцію спільності майна подружжя належними та допустимими доказами, не довів особистого характеру спірного майна та не підтвердив виконання обов`язку щодо компенсації частки позивачки. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення статті 1212 ЦК України та задовольнив позовні вимоги.
Отже, встановивши, що транспортний засіб був набутий під час шлюбу, відчужений відповідачем без належного дотримання прав співвласника та без виплати компенсації, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивачки грошової компенсації за її частку у спільному майні подружжя.
Посилання апелянта на те, що нотаріально посвідчена довіреність не містила умов щодо визначення вартості автомобіля та її погодження з довірителем, не спростовує висновків суду першої інстанції. Надання повноважень на відчуження майна не змінює його правового режиму як об`єкта спільної сумісної власності подружжя та не звільняє особу, яка здійснює розпорядження таким майном, від обов`язку дотримання прав іншого співвласника. Відповідно до статей 60, 65, 70 СК України частки подружжя у спільному майні є рівними, а тому відчуження майна без виплати іншому з подружжя грошової компенсації за його частку є порушенням його майнових прав.
Доводи апелянта про те, що суд безпідставно відхилив банківську виписку як доказ сплати 50 000 грн, також є безпідставними. Відповідно до статті 81 ЦПК України саме відповідач повинен довести факт належного виконання обов`язку щодо компенсації частки у спільному майні. Надана виписка не містить відомостей про отримувача коштів та призначення платежу як компенсації за 1/2 частку автомобіля, а відтак не підтверджує виконання відповідачем відповідного обов`язку.
Твердження про відсутність досудового врегулювання спору та звернення до суду через певний проміжок часу після відчуження майна не мають правового значення для правильного вирішення справи, оскільки чинне процесуальне законодавство не встановлює обов`язкового досудового порядку врегулювання спорів щодо поділу спільного майна подружжя, позивач перебуває за кордоном, а строк позовної давності у даному випадку не пропущено.
Посилання апелянта на те, що автомобіль придбано за його особисті кошти, спростовується презумпцією спільності майна, набутого під час шлюбу (стаття 60 СК України). Доказів на підтвердження того, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача у розумінні статті 57 СК України, матеріали справи не містять.
Закон України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” встановлено, що оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 3 Закону).
За змістом частини першої статті 5 вказаного вище Закону, суб`єктами оціночної діяльності є, зокрема, суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.
Відповідно до статті 4 Закону України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” встановлено, що оціночна діяльність може здійснюватися у формі консультаційної діяльності, яка полягає в наданні консультацій з оцінки майна суб`єктам оціночної діяльності, замовникам оцінки та (або) іншим особам в усній або письмовій формі.
Діяльність судових експертів, пов`язана з оцінкою майна, здійснюється на умовах і в порядку, передбачених Законом України "Про судову експертизу", з урахуванням особливостей, визначених цим Законом щодо методичного регулювання оцінки такого майна. При цьому у дослідницькій частині висновку судового експерта відображаються всі процедури, пов`язані з оцінкою майна, встановлені нормативно-правовими актами з оцінки майна. Інші положення цього Закону не поширюються на судових експертів.
У свою чергу, Законом України “Про судову експертизу” №4038-XII встановлено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону).
Судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом (стаття 7 вказаного вище Закону №4038-XII).
За змістом пункту 2.1 розділу IV Товарознавча експертиза Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012 №1950/5), до числа основних завдань автотоварознавчої та транспортно-товарознавчої експертизи належить визначення ринкової вартості колісних транспортних засобів, їх складових.
Щодо доводів про недопустимість експертного висновку, колегія суддів зазначає, що він складений відповідно до вимог статей 102, 106 ЦПК України, складений атестованим судовим експертом, який був попереджений про кримінальну відповідальність, а відповідач не заявляв клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи. Незгода сторони з висновком експерта не є підставою для визнання його недопустимим доказом.
Наданий відповідачем консультаційний висновок оцінювача, згідно з яким вартість автомобіля становила 481 100 грн, суд першої інстанції обґрунтовано оцінив як письмовий доказ, що не спростовує висновку судової експертизи.
Вказаний висновок ґрунтується на припущеннях щодо технічного стану транспортного засобу та необхідності його ремонту після ДТП, без належного підтвердження таких обставин відповідними доказами. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення в основу рішення консультаційного висновку оцінювача та надав перевагу належному та допустимому висновку судової експертизи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги фактично зводяться до формального тлумачення змісту довіреності та переоцінки доказів, однак не спростовують установлених судом обставин і не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням принципів добросовісності, розумності та справедливості, а підстав для його скасування не встановлено.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Березовська Ірина Анатоліївна залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови виготовлено 24 лютого 2026 року.
Суддя-доповідач       Ю. Б. Войтко

Судді:       І. В. Міхасішин

І. М. Стадник